EFTER DIGITALISERINGEN

RJ 2022

POSTDIGITAL
LITTERATUR

Jesper Olsson

MAKADAM FÖRLAG
GÖTEBORG & STOCKHOLM
WWW.MAKADAMBOK.SE

Efter digitaliseringen är Riksbankens Jubileumsfonds årsbok 2022
Redaktör: Jenny Björkman

Redaktionsråd: Nicklas Berild Lundblad, Ingrid Elam, Lisa Irenius, Sven Anders Johansson

POSTDIGITAL LITTERATUR

© Jesper Olsson 2022

Grafisk form: Johan Laserna

E-boksproduktion: Bulls Graphics, Halmstad 2022

ISBN för denna volym: 978-91-7655-387-9

ISSN 2000-1029

Detta verk är licensierat enligt Creative Commons Erkännande 2.5 Sverige.
För att se en kopia av licensen, besök http://creativecommons.org/licenses/by/2.5/ se/ eller kontakta Creative Commons, PO Box 1866, Mountain View, CA 94042, USA.

Innehåll

Förord: Efter digitaliseringen

Litteratur, mediearkeologi och postdigitala symptom

Retrokulturer: det postdigitala som reaktion

”Hav av data”: poetiska överföringar och litterär maximalism

Digitala former, postdigitala läsningar

Protagonister i exil: litteratur som artificiell intelligens

Esc

Referenser och tips på vidare läsning

Bildförteckning

Presentation av Riksbankens Jubileumsfond

Förord: Efter digitaliseringen

”Efter digitaliseringen”? Temat kan ge intryck av att digitaliseringen är något avslutat. Först var tillvaron analog, sedan digitaliserades den, och nu är det färdigt. Men rubrikens ”efter” behöver inte betyda att digitaliseringen är ett passerat stadium, och relationen mellan det digitala och det analoga är mer intrikat än man lätt föreställer sig. Trots allt har vi kanske nått en situation eller ett tillstånd där det blivit möjligt att få perspektiv på digitaliseringen, att se kritiskt och nyanserat på dess effekter och förutsättningar.

Texterna som ingår i denna samling täcker innehållsligt ett stort fält men likväl rör de alla frågan vad det digitala är och vad det gör med vår tillvaro. Det handlar, i Nina Wormbs essä, om att det som ofta framställs som en eterisk sfär av ettor och nollor bortom sinnevärlden i själva verket är ytterst resurskrävande och belastande med en mängd e-skräp som följd. Hans Ruin skriver om den paradoxala längtan efter kontroll och underkastelse som kan spåras bakom förväntningarna på AI (artificiell intelligens). Malin Åkerströms essä om mötet som form visar hur den digitala tekniken framkallar både en ny mötesetikett och nya flyktmöjligheter. Orsi Husz uppenbarar i sin tur kontinuiteten bakom övergången från en pappersbaserad identitetsregim till en digital övervakningskapitalism. På område efter område framstår digitaliseringens konsekvenser på så vis som dubbla, eller snarare dialektiska. Den digitalisering som utlovade enkelhet, tycks i realiteten leda till framväxten av alltmer komplexa system, menar Nicklas Berild Lundblad. Om tekniken avslöjar världen verkar den på samma gång dölja den.

I denna essä fördjupar sig litteraturvetaren Jesper Olsson i vad som händer med litteraturen i en postdigital värld. Den binära koden infiltrerar och omförhandlar både läsandet och kulturen i stort, skriver Olsson. Det mest uppenbara exemplet är förstås ljudboken, där bokstäver via ettor och nollor förvandlas till ljud som vi tar till oss via appar.

Produktionen av böcker har förändrats i grunden, liksom lä sandet som flyttat ut från pärmarna och in i våra skärmar. Hur påverkar det läsningen? Vad gör datautvinning, algoritmer och informationsöverflöd med litteraturen? Kan digitaliseringen skapa något nytt? Kan en AI skriva poesi? Och kan kunskap om hur littera tur och läsning förändras i en postdigital era hjälpa oss att förstå denna nya värld?

Jesper Olsson gräver i vår mediearkeologiska närtid och ser nya mönster men också en hel del nostalgi inför den analoga epoken. Retrotrenderna är starka och även på nätet väljer vi böcker i virtuella bokhyllor. ”Litteratur och konst har alltid utforskat sina materiella och mediala förutsättningar”, konstaterar Olsson, och påpekar att de filosofer som i slutet av 1980-talet trodde att bara vissa skulle behöva lära sig läsa i den digitala framtiden troligen inte kommer att få rätt. Läsandet – och skrivandet – fortgår alltjämt.

Redaktionen

Litteratur, mediearkeologi och postdigitala symptom

De senaste åren har en intensiv debatt utspelats på det fält som ibland betecknas som litteraturen, ibland, mer adekvat, som bokmarknaden. Diskussionens snurrande nav har varit ljudet eller, rättare sagt, den skvader som går under namnet ”ljudbok”. Åsikter och argument har levererats från olika håll. Soliditeten har skiftat, men patoset har inte varit att ta miste på. Alla tycks värna om sådant som ”läsande” och ”litteratur”. På en sida står de som i ljudbokslyssnandet ser läsandets och berättandets räddning i en sen tid. Vid en annan front syns de som i samma lyssnande vid disk, joggning eller bilkörning ser ett undergrävande av läsandet som upplysande akt.

En närmare granskning skulle förstås ge en mer nyanserad bild av debattens röster. I synnerhet är det svårt att bortse från den problematiska tendensen hos vissa ljudboksaktörer att premiera en kommersiellt gångbar och strömningsvänlig prosa framför mer utmanande estetiska former som odlar ett kritiskt och tankemässigt uppfordrande läsande. Men en omständighet som inte fått den uppmärksamhet den förtjänar i debatten är vad som skulle kunna ses som själva grundfrågan, diskussionens ontologiska flyktpunkt: Vad är en ljudbok?

Svaret på frågan kan leda ut i en lång historia om muntlig och skriftlig kultur (högaktuell också i vår tid), om skriv- och lästekniker såväl som medietekniska uppfinningar, som fonograf och bandspelare. Men om man anlägger en mediearkeologisk blick och gräver djupare i de materiella lagren inses att ljudbokens existens idag, dess virulens och ekonomiska potential, inte primärt handlar om ljud, röster eller lyssnande – utan i grund och botten beror på ”spänningsskillnader”, för att tala med den tyske medieteoretikern Friedrich A. Kittler. Det vill säga: på den materiella basen för binär kod och de algoritmer som i allt högre grad infiltrerat och omorganiserat inte bara läsandets domäner, utan kultur och samhälle i stort.

Därmed framträder ljudboken som ett symptom på en bredare och mer djupgående teknologisk omvandling, där det digitala blivit ett självklart existensvillkor, närmast en andra natur. I så måtto är den också ett uttryck för hur det vi kallar litteratur och böcker påverkats av vad som skulle kunna betecknas som ett ”postdigitalt tillstånd”, vilket inbegriper såväl e-böcker som mer innovativ elektronisk litteratur och givetvis den tryckta bok, vars produktion och distribution sedan länge bäddats in av digital teknologi. Som litteratur- och medieforskaren Andreas Nyblom nyligen betonat, har också mer eller mindre ”nya” receptions-former aktualiserats i sammanhanget, inte bara via örat, utan också via snabbskummande ”hyperläsning” på skärmen – för att tala med litteratur- och medieforskaren N. Katherine Hayles – och via maskinläsningar av olika slag, vilkas epistemiska och estetiska potential tills vidare kan betraktas som oklar.

Det är detta postdigitala tillstånd som står i förgrunden för min essä – och framför allt hur litteraturen orienterat sig i denna terräng under en tidsperiod som sträcker sig en bit bortom Facebook och TikTok. Jag kommer att följa några olika spår som både nästlar sig in i de medieapparater och estetiska processer som diskuteras och ut i historien – och därigenom testa det ”postdigitala” som både spade och spegel i en analys av en undflyende samtid. Häri finns kopplingar till den mediearkeologiska undersökning av postdigitala skärmar och böcker i samtidslitteraturen jag tidigare gjort, i boken Läsning – apparat – algoritm (2016), och till vad litteraturvetaren Jonas Ingvarsson analyserat som en ”digital epistemologi” i sin uppslagsrika studie Bomber, virus, kuriosakabinett (2018).

Det första spåret följer en reaktiv och nostalgiskt minerad vändning mot det som sägs ha föregått de digitala mediernas anstormning: det analoga. En retroaktion som inte bara handlar om en stigande popularitet för vinylskivor, utan också, i högsta grad, om böcker. Det andra spåret löper mot en litteratur som, utan att alltid uttrycka det direkt, erkänner det digitala som en naturaliserad och avgörande faktor i samtida liv och samhälle, men samtidigt, i form och språk, belyser det digitala som en materiell och historisk process och därigenom aktualiserar estetiska, etiska och politiska problem i ett datamättat 24/7-samhälle. Detta leder vidare till det tredje spåret och frågan om inte litteraturens estetiska undersökning av datorer, digitala medier, kod, algoritmer, databaser och så vidare, vilken går tillbaka till 1950-talet, från början inbegripit ett postdigitalt element. Kanske är det till och med så, att det är litteraturen – gammalt medium, gammal konst – som kan ge perspektiv på de otaliga försöken att upphöja digital teknologi till en artificiell intelligens?

Som antytts ovan kommer perspektiv och navigationsinstrument i essän till viss del att hämtas från det teoretisk-metodologiska fält som med en startpunkt i Michel Foucaults arbeten kommit att beskrivas som mediearkeologi och som lägger en tonvikt på medier som materiella villkor för skrivande, läsande, tänkande och handlande. Medier blir härmed ett slags ”ontologiska infrastrukturer”, för att tala med mediehistorikern John Durham Peters. Ett sådant materiellt perspektiv kan både vara synkront och borra sig djupare ner i tekniska artefakter och deras effekter och söka sig bakåt, diakront, i tiden, för att undersöka avbrott och överlagringar mellan olika mediehistorier; en särskild domän i mediearkeologin utgörs av ”döda medier”, som fallit bort ur versionerna av historia som progression.

Den postdigitalt anlagda och estetiskt orienterade mediearkeologi som berörs i det följande handlar således om att via bokmediet och litteraturens former och fantasier ge historiska perspektiv på och synliggöra de materiella och teknologiska förutsättningarna för det digitala och dess införlivande i liv, kultur och samhälle under 2000-talet. Kanske kommer också de diffusa konturerna kring läsandets och skrivandets framtida former att skärpas något.

Retrokulturer: det postdigitala som reaktion

Begreppet ”postdigital” började figurera i akademiska och konstnärliga kretsar på tröskeln till det nya millenniet – i artiklar om postdigitala studier och musik bland annat – och tio år senare cirkulerade termen med viss intensitet på konferenser, i böcker och tidskrifter. Dess framträdande var inte oväntat givet pre -fixets gångbarhet under föregående halvsekel, men också givet den intensitet med vilken digital teknologi spreds kring millen -nieskiftet – genom nätets utbredning, ökad processor- och minneskapacitet, mobila redskap, avancerade gränssnitt, webb 2.0 och sociala medier, vilka påverkade såväl vardagsliv som vetenskap, konst, ekonomi och infrastruktur. En bokstavlig tolkning av begreppet indikerar kanske ett tillstånd efter eller bortom det digitala, men precis som i fallet med teoretiska släktingar som postmodernism eller posthumanism handlar det i realiteten mindre om att anlägga ett temporalt snitt än om att lyfta fram en förtätning och problematisering av det ord som preciseras.

I ett svenskt sammanhang var Rasmus Fleischer tidigt ute med att begrunda det postdigitala i relation till musikens nya mediala villkor i Det postdigitala manifestet (2009). Ett annat och mycket ambitiöst försök att närmare undersöka begreppets betydelse genomfördes 2013 av den nätbaserade tidskriften A Peer-Reviewed Journal About (APRJA) där redaktörerna i sitt förord betonar hur termen inte vill erkänna någon skillnad mellan gamla och nya medier, hur det postdigitala inbegriper ett återbruk av analoga teknologier, men med en twist, hur en ”DIY-” eller gör-det-själv-agens bortom innovationsideologierna eftersträvas liksom ett nätverkande vid sidan av ”big data- kapitalism”. Likväl, konstateras lakoniskt, har begreppet redan vid sin konception ”blivit kommersialiserat”.

Det finns skäl att ta fasta på den vändning mot analogt och gör-det-själv som lyfts fram i APRJA. Den pekar ut en viktig aspekt av det postdigitala: som en reaktion mot den mediala dominans digital teknologi fått. Om samtiden, å ena sidan, präglas av snabbt tillgänglig information för allt fler ”användare” – trösklarna har blivit lägre för att lyssna och läsa, konsumera och kommunicera, publicera och dela – framstår den bakom liggande teknologin, å andra sidan, som alltmer ogenomtränglig och svår att förstå. Teknologin kontrollerar och formar, till och med skapar, sina användare. I ett sådant läge kommer handfasta artefakter och redskap som man själv kan utforska och leka med att bli attraktiva, inte minst för konstnärer (i vid mening) som alltid begrundat och bearbetat de mediala villkoren för sin verksamhet.

Den brittiske musikkritikern Simon Reynolds utvecklade för tiotalet år sedan en iakttagelse i denna riktning – kring hur den samtida popmusiken och dess kulturella utstyrslar i allt högre grad kommit att präglas av ett återvändande. Band återförenas, verk återutges, subgenrer återföds, låtar remixas och former, stilar och grepp går igen. ”Retromani”, kallade Reynolds tendensen, medan filosofen Mark Fisher läste och begrundade mönstret utifrån Jacques Derridas ”gengångarteori”. Till detta kan fogas den franske kritikern och curatorn Nicolas Bourriauds analyser från tidigt 2000-tal av samtidskonsten som ”postproduktion”, vilka kanske snarare än de psykosociala och affektiva investeringarna i det gamla beaktar de tekniska förutsättningarna för ett massivt återbruk och en redaktionell hållning. För Bourriaud sammanfattades situationen av två ikoniska samtidsaktörer: DJ:n och programmeraren, vilkas praktiker vilar direkt på mediernas möjligheter. Att det tekniska mediet belyses är avgörande. Den diagnosticerade retromanin hade inte uppstått om inte digitala arkiv och nätverk i allt högre utsträckning hade gjort musikens förflutna virtuellt ständigt närvarande via företag som Spotify.

Att det rör sig om en mediemateriell retromani anas också genom den renässans som vinylskivan och skivspelaren, på sina håll även kassettbandet, fått under de senaste decennierna. Utöver att hifi-aficionados och skarplyssnare här kan urskilja ett mer finkornigt register av frekvenser och klanger, och som bonus återuppleva grammofonnålens brus i mötet med spåren, pekar denna vändning, måhända begränsad till vissa sociokulturella nischer, på en längtan efter att knyta sinnliga erfarenheter till faktiska objekt i världen: objekt som alltså kan hanteras och till och med bearbetas av användaren. Självfallet interagerar även lyssnaren av digitalt distribuerad musik med föremålet för sitt begär, men samtidigt finns skillnader. Den postdigitala retromanin bidrar på så sätt till att understryka hur differentierat samtidens medielandskap är. Något liknande kan sägas om mer innovativa postdigitala kombinationer av gammalt och nytt som utvecklats på fält som augmented reality (AR) och mixed reality (MR), vilka dock pekar utöver horisonten för denna text.

Litteraturen och boken har också, i kanske än högre utsträckning, medverkat i denna nostalgiskt minerade och materiellt manifesterade reaktion. Allt sedan persondatorns och nätets framväxt under 1980- och 1990-talen har bekymmer kring bokens död ventilerats av akademiker, kritiker, författare och journalister. Även om sådana diskussioner kan spåras längre tillbaka i tiden – de tycks intensifieras vid mediehistoriska trösklar – höjdes klagosångens volym vid slutet av seklet, vilket sammanfattas i titeln på litteraturkritikern Sven Birkerts ofta åberopade The Gutenberg Elegies (1994). Bekymren har sedan vidgats till att omfatta inte bara boken som framgångsrik teknologi, utan även de praktiker som åtföljt den. Ett bra exempel är journalisten och författaren Nicholas Carrs reflektioner kring läsandets förytligande i en digital ekologi, minnesvärt sammanfattade i en mulen självinsikt: ”En gång var jag en dykare i ordens hav. Nu rusar jag fram på ytan likt en snubbe på vattenskoter.”

Ett iögonenfallande svar har från förlagens, författarnas och kanske inte minst formgivarnas sida varit att stärka böckers bok -mässighet genom skiftande (ikono)grafiska operationer. Roma ner ges ut i påkostade band med ornament som andas fin-de-siècle och högkultur, poesin förkroppsligas i strama och eleganta volymer, essäer och facklitteratur förses med omslag, papper och trycksvärta som betonar läsningen som en taktil och olfaktorisk operation, och så vidare. Det ironiska är att samma estetiska grepp karakteriserar den remediering av den tryckta boken som ägt rum på skärmen under de senaste decenniernas e-bokutgivning. Också här lyfts det bokliga fram i avsikten att inte oroa mottagarna med ett nytt gränssnitt, utan tvärtom bidra till en naturalisering av det digitala.

Det vore dock förhastat att generalisera kring denna affektivt mättade gestik. Det handlar inte bara om att med patos och näsa för det säljbara befordra codexen som produkt eller som erfarenhetsformande och kulturdanande ”ledmedium”, för att tala med litteratur- och medievetaren Jochen Hörisch. Situationen är mångtydig och det krävs att de enskilda fallen begrundas. Här kan en historiserande och kritisk operation träda i kraft – en mediearkeologisk granskning och gestaltning, som via bokens mediemateriella historia och estetik låter tid och rum vidgas kring 2000-talets digitala nätverk och påminna om deras media-la historia och fysiska ändlighet, deras beroende av förkroppsligat arbete, material och energi såväl som om deras många ideologiska skikt. Därmed situeras även boken som en historisk teknologi och form. Medierna såväl som de estetiska uttryck och former de befordrar är en sedimenterad och sammansatt historia.

”Hav av data”: poetiska överföringar och litterär maximalism

Om den digitala explosionen vid millennieskiftet, ur ett perspektiv, försatte analoga apparater och gamla mediepraktiker i radioskugga, bidrog den ur ett annat perspektiv till stegrad komplexitet. När den amerikanske poeten och konstnären Kenneth Goldsmith 1997 ger ut sin första mer genomförda bok, No. 111 2.7.93–10.20.96, och samtidigt startar ett av 2000-talets mest inflytelserika litterära och konstnärliga online-arkiv, Ubuweb (ubu.com), är det ett talande tecken. Å ena sidan skapas en monstruöst växande samling av analogt material, av poesi, essäer, musik, ljudkonst, filmer och så vidare, vilken vilar på möjligheten att digitalisera, det vill säga att konvertera text, bild och ljud till data och binär kod. Å andra sidan skrivs en sexhundrasidig ”roman” med rötter i modernismens hyllade experiment (hos en James Joyce eller Gertrude Stein) men bestrålad av samtidens skärmlandskap.

No. 111 byggde på ett material som Goldsmith på teknisk väg, med hjälp av en bandspelare, hade fångat in under knappt fyra år (se titeln) bland de moln av meningar och ord som bildades i New Yorks stadsrum vid sekelslutet. Här förenas en brokig räcka av munarter och stilar, vilka fogats ihop med annat text-material, organiserats alfabetiskt och komponerats enligt ett antal strikta regler eller, om man så vill, algoritmer. Om verket har litterära förebilder – utöver de redan nämnda, till exempel den franska Oulipo-gruppen – måste det därtill knytas till efterkrigstidens utveckling av digitala medier. Här har det dels skett en enorm ackumulation av information som idag samlas på nätet, dels en massiv utveckling av tekniker och metoder som växt fram för att hantera sådana datamängder. Det handlar om att söka, länka, kopiera, klistra och så vidare.

Medan Ubuweb är en digital skapelse, en möjlighet att lagra och tillgängliggöra konst som annars aldrig skulle nå en bredare publik, kan Goldsmiths roman (och kanske även hans arkiv, ur annat perspektiv) läsas och beskrivas som postdigital genom att den teknologi och de praktiker som det digitala präglas av redan här, i mitten av 1990-talet, har inlemmats i en boklig och litterär process. Datorer, programvara och internet gestaltas inte direkt i texten, utan ger sig främst till känna i form och arbetsmetod. På så sätt kommer en vad jag skulle kalla mediearkeologisk dimension i verket att friläggas i själva sammanflätningen av gammalt och nytt ur både medialt och estetiskt hänseende – jag ska strax vidareutveckla den tanken.

Huruvida författaren själv såg detta som del i en poetik vid denna tid kan lämnas osagt. Något decennium senare uttrycks emellertid tanken explicit, exempelvis i förordet till essäboken Uncreative Writing (2011), där Goldsmith konstaterar att folks klippande och klistrande nu har pågått i decennier. Författare har inte bara kommit att ”härma [datorns] funktioner”, utan också ”exploatera dessa på extrema sätt som inte avsågs av deras skapare”. Tanken accentueras i andra av Goldsmiths verk som bygger på transkription och skanning, till exempel trilogin Weather, Traﬃc och Sports (2005–2008), där radioprogram funge rat som källa. Förflyttningen av språk mellan olika miljöer utgör således en grundbult i hans arbete. I retrospektiv framträder även dessa drag hos No. 111, som både punkterar myterna om den automatiserade och friktionsfria konvertering och bearbetning av data som det digitala skulle medföra, manifesterat i frejdiga framtidsfantasier som ”det papperslösa kontoret”.

Någon skulle kanske invända att Goldsmith hör till en smal gren på samtidens litteratur, att han inte är representativ, trots att han fått viss uppmärksamhet genom uppläsningar för presidentparet Obama i Vita huset och reportage i tidskrifter som New Yorker. Hur som helst: liknande postdigitala avtryck kan urskiljas på flera platser i samtidsromanen.

När ordbehandling slog igenom under 1980-talet yppades återkommande farhågor om en tekniskt framburen grafomani, vars viktigaste symptom var strömlinjeformning och monstru ösa mängder av text. Men vid 2000-talets början hade en sådan verbal maximalism snarast förvandlats till en litterär strategi, vars villkor återfanns i den digitala miljön. Som den brittiske författaren Tom McCarthy påminner om i sin mediehistoriskt skarpsinniga roman Satin Island (2015), har den moderna idén om en roman som kan inrymma allt kanske spelat ut sin roll i en tid då en allomfattande text skrivs oavbrutet av en utspridd digital infrastruktur som dessutom nästlar sig in i människors och andra varelsers liv och verklighet. Det postdigitala svaret på McCarthys funderingar låter sig därför spåras i de många litte rära verk i samtiden som dels vrider fiktionsfrågan ur led, dels, genom sin explosiva alstring av ord, sväller ut över den enskilda volymens pärmar och, i vissa fall, genererar hela serier av böcker.

A door, à la, a pear, a peer, a rear, a ware, A woah!, Abba, abhorred, abra, abroad, accord, acère, Ah Ha, ah ha, ain't tha, air blur, air bra, airfare, alder, all ears, all yours, alla, Allah, aller, allya, anear, Anka, Anna, anvers, apes ma, appeere, aqua, ara, arbour, archer, ardor, ardour, are our, asper, ass tear, asthore, atcher, atma, au pair, au poivre, auntre, aura, austere, Auxerre, aw arrgh, bagger, baiter, bamba, bancha, baner, bang your, bania, banker, banter, bar burr, bar straw, barbed Dear?, beau-père, beaver, BeavHer, bedder, bedsore, beeba, beemba, been there, beer blare, bencher, bender, Bernard, Bertha, bestir, beta, betcha, betta, better, bettre, bever, beware, bezoar, bim-ba, bird's rear, bismer, BiStar, biter, bitter, bittre, blabber, black tears, blah corps, Blair's blare, blinder, blisker, blisper, blister, blixa, blobber, blonder, bloomer, blooper, blubber, Blue Cheer, bombard, bonder, bone spur, boner, bonker, bonkers, boo-bear, boo-ya, booba, boober, boobser, bower, bowser, bowyer, Boy Bar, bra war, bracer, brassiere, brawler, breeder, brella, bressler, b2, Bubba, Buddha, buff bare, bukra, bulla, bullaire, bum steer, bumba, bumpa, bumper, buncha, buzzer, c'est moi, c'mer, C-ya!, cadre, Caesar, camphor, canard, cancer, candour, cap sure, captor, Wars, cash mere, castor, cat rear, catarrh, cater, catter, cawnpore, cedar, cellar, cena, censor, censure, chamfer, channa, chatter, chauffeur, chaw claw, chazzer, cheater, check here, cheeper, cheer cares, chitter, chittor, choker, Chola, choler, choller, Christ air, Chrysler, chucha, chukker, chunder, chore, clamber, clamor, clangor, clangour, Clark Bar, class war, claw care, claw fear, clear chair, cloture, cloystre, clumper, cochlear, Cocker, cocker, coda, codger, coffer, cofre, cogger, coiffure, Concorde, conga, conger, contour, Contra, contra, Cooder, cooked rare, Cooper, cooper, cooser, cougar, coulda, cova, cower, crapper, creepers, cremor, CrestCare, crica, crier, critter, crosier, cusser, cussière, Cyber, d-va, da d'or, daazah, Dada, daf'a, dagger, daggere, dander, danger, dapper, dawta, De La, de la, deaf ear, dear da, death's door, deathmare, debar, deedaar, deedah, deemster, despair, Despair!, detour, devoir, Dexter, dhamma, dharma, Dia, diaper, dicer, diddler, dide er, dobra, doctor, dodder, doddler, doer, doesna, dogger, dogma, dogstar, dokma, dolor, dona, dower, downer, downpour, doxa, drachma, drakester, draw dare, draw door, dressler, droga, drosser, core, dunder, dunker, dunna, duper, dwiema, e'er ere, E.R., Ea, eager, eahta, ears hear, Easu, enter, epha, équerre, era, error, eschar, essa, ether, Etna, Eua, euchre, ever, evere, ewer, Exmoor, Faster!, fata, father, fatter, fatwa, fautor, faux pas, faux-frère, fava, favor, Fayva, fear fair, fear feltcher, fencer, Fender, feoffer, feower, fetcher, fetor, fetter, fever, fewer, fewere, fibber, fiber, firer, fish spear, Fisher, fisher, fissure, five years, fiver, flacker, flamewar, flasher, flatter, flava, floor fur, flosher, flosser, flosseur, flour pour, flubber, fluffer, fluor, flusher, fluter, flutter, fly-er, for score, for sure, for theirs, for where, for years, forbear, forbere, foreswear, forster, forta, fother, fracture, fragor, frakker, framför, freaker, free air, free ear, freeker, freer, freeware, frena, Fresca, yeah, fucker, führer, fulgour, fulla, Fuller, fuller, furfur, furor, futter, fyner, fyngre, gabber, gather, gator, gauster, gay-floor, gaydar, gayler, gazer, geder, geezer, gelder, gendre, genre, acère, acha, Ada, ada, add a, adda, adore, Aetna, afford, afire, afore, afyre, ah air, ah car, ah ere, allya, alpha, alswa, ama, amber, ambler, AmFar, amir, amor, Ana, ana, and ka, and uh, and war, our, are there, Are there?, Are uh?, arm bears, armoire, armor, armour, arrear, as far, ashore, arrgh, aw awe, aw war, award, aware, awed jaw, Ayler, bazaar, baba, babka, bacca, baga, bagba, barbed wire, barber, barbour, bare rear, bare tears, Barère, batter, baxa, be here, be square, Beans blare, beer blur, beer here, begba, beggar, beggere, Bel Air, Bela, bela, belcher, ben wa, Ben-Hur, bezoar, bibber, bicker, bidder, biddler, bider, bien sûr, bifore, Big Star, Big Sur, bigga, bigger, blare, blanca, blare blur, blaster, blather, blazer, bleahhh, blear corps, bleeder, bleeper, blender, Cheer, blumba, boarder, Bob Weir, bobbeh, bobber, bocher, bodda, Boer War, bolster, bolter, boobser, boogah, booger, boomba, boomer, booper, booter, bopper, border, borer, bosser, bouncer, bressler, bret noir, Breyers, briar, briber, Bronx cheer, brooder, brudder, bruiser, bruncher, brupper, buncha, burgher, burglar, Burma, burr bra, bushwah, but for, But where?, buy more, buzz her, captor, capture, car care, car chair, carder, Care Bear, care core, care corp, Carla, Carter, Car censure, centaur, center, centre, certa, Cessna, cessor, chafer, chaffare, challah, chalwa, chamfer, cares, cheese squares, cheetah, Cher's cares, Cher's chair, Cher's claws, chessner, Chester, chigger, chunder, churchhaw, churner, chutzpuh, cider, cigar, Cinda, cinder, cipa, cipher, citta, clabber, Claire's chair, clear claw, clear core, cleaver, clever, climber, clinker, clister, cliver, Clockers, cloneware, coiffure, coker, cold sore, Cold War, coler, coleslaw, colmar, color, coma, comma, compeer, concord, cooser, cooster, cooter, core care, cork hair, corkears, corlears, corner, corsaire, cosa, côtière, crosier, crucor, crupper, culler, cumber, cuppa, cure her, curer, curler, curse her, curser, cursor, dapper, dare da, Dark Star, darkers, Darn her!, darner, datsa, dauber, daunger, dawdler, dawna, deemster, deer claw, deer ear, defer, deffer, déjà, demure, denture, deor, depper, derma, desir, er, die or, dier, differ, Digger, dil daar, dinker, discard, discharge, discord, dispeir, Diva, do or, dona, Donna, donor, dontcha, doodler, door door, doota, dosa, dosser, douceur, doucker, douh, drosser, drummer, Du Bois, du'aa, dual air, ducha, dude awe, Duh huh?, dukkha, duma, dump Easu, Ector, Eeeaaarrrghh!, egger, eider, either, elder, eller, emir, endha, enquere, ensure, enta, Exmoor, explore, eye sore, faagher, fader, fadre, Fafner, fair-hair, fala, fare war, farter, farther, fear for, fearr, feather, feature, Fedders, feeder, Feederz, feeler, Fela, felawe, felt ya, felt your, fiber, fibre, ficker, fiddler, figger, figur, figure, figyah, fikner, Fila, filcher, film noir, finker, finkler, flavor, fleecer, fleeter, flesher, fletcher, flexor, flicker, flinker, Flipper, flirt more, flisher, floater, er, fodder, fogger, foie gras, Fokker, fondler, fongster, foobar, for a, for fear, for Ford, for hours, fother, foulard, 4 hours, four hours, four score, * * * *, four stars, foxcore, foyer, fracas, frackker, Fresca, fresher, friar, Fricka, fricture, frigger, frikker, fritter, frogger, frokker, fubar, fuchsia, fuck gaffer, Gaia, gaiter, galore, gammer, gander, Gang Starr, ganger, ganja, ganza, gaoler, gatha, gerner, get more, getcher, getchya, geyser, ghower, gibber, giber, giga, gilour, ginour, ginza,

Om blicken styrs mot den nordiska litteraturen under de senaste decennierna kan exempelvis nämnas Martina Lowdens textgnistrande Allt (2006), som ett tidigt uttryck för en sådan digitalt villkorad men postdigitalt komponerad romantyp. Strax därefter skulle tendensen utvecklas i uppmärksammade arbeten som Karl Ove Knausgårds Min kamp (2009–2015) och Lars Noréns tusentals sidor i En dramatikers dagbok (2007–2020), vars mediearkeologiska dimension understryks av att den komponerats på en skrivmaskin.

Bortsett från varje nostalgiskt och affektivt spår i den enskilde författarens psyke och kropp framstår Noréns skrivmaskin som ett anakronistiskt anlagt veck i historien om de digitala mediernas framgångar. Noréns heroiska skrivakt, som han delar med både Goldsmith och Knausgård, saknar inte ”maskulinistiska” övertoner, liksom det inte är utan betydelse att Lowden, som hör till en yngre generation, är mer lekfull och nyfiken på digitala former och uttryck. Men det som främst framträder är en litteratur som lyckas frilägga estetiska och historiska sediment i en smart samtid, vars självbilder ofta bygger på glömska av både det förflutna och det kommande – och som påminner om hur det ”gamla” alltid ligger inbäddat i det ”nya”, vilket redan Marshall McLuhan fastslog i sin medieteori under 1960-talet.

Insisterandet på den långa oavslutade texten är i sin tur förbundet med autofiktionens granskning av gränserna mellan verk och liv, vilket givetvis är ett led i undersökningen av hur gränserna mellan privat och offentligt, individ och omvärld omförhandlas och till och med utplånas i en digitalt armerad samtid av data utvinning, identitetsformande algoritmer och kontroll. Dessa texter letar sig in i vardagens vrår, beaktar varje detalj och levande gör en dubbel relation till det myller av händelser, föremål och information som 2000-talets globaliserade och tillgängliga värld inrymmer. Å ena sidan ett oavbrutet flöde, där allt tycks konverterbart till binär kod. Å andra sidan en hängiven uppmärksamhet och omsorg om det mest triviala – den oansenliga kaffekoppen såväl som det laddade varumärket – men också mest konkreta, som i Knausgårds fall motiveras av vikten av att ”fästa” blicken, vilket litteraturvetaren och filosofen Martin Hägglund tolkat som en aﬃrmation av livets förgänglighet, men som också blir en handling av särskild ontologisk och epistemologisk valör i ett ”hav av data”, för att tala med konstnären och kritikern Hito Steyerl, i en värld där vårt ”seende ersatts av beräkning av sannolikheter”.

Ur det perspektivet uttrycker textflödena ett bejakande av kroppslighet och inbäddning i tid och rum – i kontrast till de dataflöden som skenbart befriar från begränsningar och ger en illusion av oändliga möjligheter, samtidigt som de slår nya bojor genom det Shoshana Zuboff sammanfattat med sin term ”övervakningskapitalism”. Därmed kan dessa verk också sägas eftersöka och utforska en litterär form för reflektion och politiskt motstånd i en tid då varje uttryck och identitet tycks präglad av ett slags ”databehaviorism”.

Ansamlingen och ackumulationen av ord – eller ”data” – blir en väg att utforska hur skrivande och läsande såväl som tänkande och handlande omformas i 2000-talets medieekologi och hydraliknande kontrollsamhälle. Kanske skulle även minimalistiska tendenser i samtiden kunna undersökas ur ett besläktat perspektiv, såsom den amerikanska författaren Lydia Davis ordknappa och absurt skruvade berättelser, vars fåradiga yttre uppvisar en formatlikhet med digitalt genererade texttyper (mess, tweetar), men samtidigt skiljer sig radikalt från informationens diskurs – också den som laddas med visuella inslag J – genom sin semantiska täthet och oroande resonans. I det avseendet finns möjlighet att även här urskilja konturerna av kritisk och postdigital men reduktivt orienterad litteratur.

Digitala former, postdigitala läsningar

Maximalismen utgjorde bara ena sidan av den poetik som Kenneth Goldsmith omsatte i sin märkliga roman No. 111. Som nämnts utformade han också ett regelverk – eller ”program” – för hur ord och meningar ska ordnas och sättas i rörelse. En sådan regel var till exempel att antalet stavelser i orden och antalet ord i meningarna ökar för varje alfabetiskt ordnat kapitel. En sådan ”algoritmisk fantasi” måste på samma sätt som maximalismen ovan beskrivas genom sin dubbla koppling till digitala medier: influerad av och samtidigt problematiserande – ett slags modifierande appropriering.

Redan under 1960-talet, då poeter och konstnärer började undersöka den gryende datorteknologins estetiska potential, präglades hållningen på samma sätt av både nyfikenhet på möjligheten att skapa nya former och av en lekfull kritik, som dämpade hyllningen av framsteget. I sådant som konkret poesi och konceptkonst fanns fröet till en postdigital estetik genom undersökningen av programliknande skrivmetoder, bruket av listor, kluster och ”databaser” samt genom leken med kod och siffror, vilka måste knytas till framväxten av vad filosofen och psykoanalytikern Félix Guattari kallat ett ”maskincentriskt universum” och vad Katherine Hayles beskrivit som en ”beräkningens regim” i hägnet av cybernetik och tidiga datorer. Sammantaget framkallade detta en varierande konstnärlig undersökning av hur människor och maskiner, språk och kod knöts närmare varandra. Hayles har betecknat det som en tilltagande ”intermediering” i efterkrigstidens kultur.

Detta slags intermedieringar har under det senaste halvseklet fått sitt tydligaste uttryck i en litteratur som odlats i och för digitala medier. Beroende på vilka särdrag och begrepp som varit mest gångbara, har den fått olika namn och profil: hypertextromaner, cyberpoesi, elektronisk litteratur, kodpoesi och så vidare. Viktigare är emellertid hur datorer, skärmar, tangentbord och annat delvis avletts från sin huvudsakliga funktion och omvandlats till estetiska teknologier: hur hyperlänken framkallade en berättelseform, som inte var oprövad i boksammanhang (tänk på fotnoter), men på 1980-talet radikaliserades genom ett klick och kvickt byte av textmiljö; hur programvaran Flash gav upphov till en poetisk mikrogenre med animerade bilder och texter under 1990-talet; eller för den delen hur sociala medier och meddelandetjänster som Twitter och sms satt ramar för inte bara informationsflöden, utan också litterära texter som i mer intressanta (om än sällsynta) skepnader problematiserar formatet.

Om dessa aktiviteter förtjänar epitetet ”digitala”, har alltså boken, papperet och trycket – men även en del andra, äldre medier – i deras efterföljd kallas in som mediearkeologiska optiker och perspektivsättare på vad beskrivningen implicerar. Men frågan är om inte liknande postdigitala effekter kan urskiljas redan i den remediering av codexen som de senaste femton årens e-bokmarknad ägnat sig åt. I avsikt att ge skärmtexten och gränssnittet som helhet mer hemtam karaktär har, som vi sett, den tryckta bokens arkitektur – linneband, omslag och så vidare – fungerat som visuellt schema även för e-böcker. Samtidigt har läsningen av dessa ”volymer” inbegripit operationer som snabbsökning och hyperlänkning, ibland också ut ur boken till nätet i dess helhet, vilket snarast förfrämligat upplevelsen av ”bok”.

Hayles och hennes kollega Jessica Pressman har mot bakgrund av vad de kallar en ”komparativ kritik av textuella medier”, vilken hämtar intryck från mediearkeologi, påpekat hur analogin mellan bok och skärm förlorat kraft i takt med att skärmar blivit mindre (mobiltelefoner) och större (utställningsmiljöer) och dessutom, i varierande grad, integrerats i vardagens landskap, som delmoment i den mer genomgripande naturaliseringen av det digitala via wifi, telefonnät, sensornätverk, sakernas internet och så vidare. Samtidigt kan den borrande mediearkeologen iaktta hur liknelsen mellan skärm och sida från början haltar på både materiell och teknisk nivå. Som litteraturvetaren Dennis Tenen konstaterar i Plain Text: The Poetics of Computation:

Skärmläsning […] äger rum på skärmar som förnyar sig själva i en hastighet om 60 cykler per sekund (Hertz). Det digitala ordet är tekniskt sett en animation; det rör sig också när det tycks stå still. Denna egenskap kalibrerar läsaren för en särskild fattningsförmåga, vilken påverkar inte bara fysiken utan också estetiken hos digitala medier.

Skärmläsning är (som bekant) inte bokläsning.

Men det är just skillnaden och spänningarna – och den åtföljande potentialen till de-naturalisering – som lockar den postdigitala litteraturen som odlas på papper. Om intresset för andra teckensystem och kod redan under 1960-talet började infiltrera litteraturen, har denna trafik expanderat och differentierats i samtiden. Inter medieringen mellan medier och ontologier (män niska, djur, maskin) kan ta sig olika uttryck, men inte sällan lyfts trösklarna, de absurda förskjutningarna och störningarna fram. Kort sagt: det handlar om att utvinna mening och, kanske, skönhet ur konverteringsproblem.

Hur kommer sådana konverteringar, utbyten och översättningar då till uttryck mer konkret? Något kortfattat svar finns inte. Snarare kan flera formmässiga och berättartekniska impulser lyftas fram. Ett exempel är en listans och seriens poetik som omsätts i olika sammanhang och som kan knytas till den ovan diskuterade textmaximalismen, som en metonymi för samtidens informationsexplosion, men också som ett härmande av de menyer som textuellt organiserar vardagslivet – och som en reflektion kring hur lagringen av data äger rum bortom de narrativ som tidigare i historien (muntligt eller skriftligt) dokumenterat och ordnat kulturers och samhällens vetande. Även om medieteoretikern Lev Manovich överdrev, fanns ett frö av sanning i hans berömda påstående i The Language of New Media (2001) om att databasen kommer att ersätta berättelsen som vår kulturs symboliska form. Det är från en sådan horisont som experimentella romaner som Lotta Lotass Den vita jorden (2007) – ett verk som även Jonas Ingvarsson beskrivit som postdigitalt – kan tolkas: den kausalt och temporalt drivna berättelsen i ansamlingen av lösa textblad blir en serie eller lista.

Ett elaborerat uttryck för denna postdigitala vändning i litteraturen återfinns i verk som mer direkt bygger på överföring och översättning mellan språk och kod eller olika medier och modaliteter. Om listor och menyer återfinns snart sagt överallt i tryckt samtidslitteratur, hör grepp som de nämnda vanligtvis hemma i mer experimentella miljöer. De senaste decennierna har således bevittnat sådant som streckkodspoesi, litteratur översatt till DNA-kod, texter som utifrån en algoritm omvandlats till grafiska figurer och bilder och mycket annat. Vid sidan av sinnliga och semantiska effekter ställer sådana verk frågor om hur information lagras, bearbetas och delas, hur tekniska medier – kod och kisel eller papper och bokstäver – liksom estetiska former reglerar dessa utbyten och därmed också tankar, känslor, upplevelser. För att gestalta begär och relationer, politik och etik i en era av big data och massövervakning, som opererar med helt andra skalor än individen och familjen, framkallas andra poetiska former.

Samtidigt är det förstås fullt möjligt att återvända till den skrivna litteraturens äldre former och mått, för att placera dessa intill samtidens kalkyler, algoritmer och kodpraktiker och därmed framkalla en särskild resonans. Såsom i Malte Perssons senaste diktsamling Undergången (2021), där rimmen och räknandet av versfötter givit form åt vittgående och skarpsynta reflektioner kring 2000-talets ”beräkningsregim”:

Våra självspelande hjärnspelsdosor

spelar nu oss själva: likt kung Midas

gjorde guld gör vi en värld av glosor,

där materien kan överskridas.

Perssons rader påminner om den ”cyberidealism” som tog form under 1990-talet, då drömmarna om ett friare liv på nätet lyste som klarast, men som alltjämt animerar diskursen om tillgänglighet, valfrihet och interaktivitet på sociala medier, och som behändigt väljer att glömma hur teknologi och materia sätter gränser: en blankögd idealism som gränsar till cynism och vilar på det Kittler kallade ”datoranalfabetism”. Det är bland annat denna idealism som den kritiskt orienterade, postdigitala litteraturen konfronterar genom att iscensätta överlagringar och trösklar mellan olika medier.

Det kanske tydligaste exemplet på en sådan iscensättning äger rum när trafiken mellan e-bok och codex byter riktning – när skärmens estetik omplanteras mellan bokens pärmar genom dumpar av hemsidor, e-post, Googlesökningar och så vidare. Sådana förflyttningar har pågått i decennier och kan studeras både i bästsäljande romaner och konceptuell poesi. Också på mikronivå har den hydraliknande skärmkulturen lämnat avtryck i det litterära skrivandet, genom den ökade cirkulationen av vissa interpunktionsformer och diakritiska tecken. Även om en explicit förbindelse till det digitala gränssnittet inte alltid låter sig urskiljas måste ökningen av multimodala och typografiska variationer i stort i 2000-talets poesi och romankonst tolkas i anslutning till en digital ekologi – ibland som anpassningar till en skärmens estetik, ibland som kritiska interventioner i en kultur av e-publikationer och strömningstjänster. Och även om Hayles och Pressman har rätt i att analogin mellan skärm och bok börjat brista i takt med att skärmlandskapen varierats, kan det också bevittnas hur codexens format och former förmerats på sina håll.

Ett av de mest geniala greppen i detta sammanhang är alltjämt Lotta Lotass poetiska teleprinterremsa Fjärrskrift (2011), vilken levererades i en pappask och åtföljdes av en video på Youtube där kodningen, sändningen och tryckningen av en dikt om begär och avstånd, natur och kultur, via en Siemens-teleprinter från 1940-talets av krig hemsökta värld, förevisades. Detta kan läsas som ett försök att vidga bokens territorium via en arkeologisk expedition med sikte på en teknologi som historiskt föregick och bidrog till etableringen av ett digitalt tillstånd, men som sedermera har glömts bort. Ett annat exempel på hur codexen utvecklas – bokstavligen – och utmanar sina gränser är poeten Peder Alexis Olssons 772-sidiga konceptuella poesibok Tennis (2015), som låter sig vikas ut till just en tennisplan med linjer och allt. Kopplingarna till den ”vita sporten” påminner också om den vita kub (galleriet) som en gång separerade konstverket från verkligheten. Samtidigt vrider författaren ut och in på den franske poeten Mallarmés berömda yttrande om hur allt i världen existerar för att utmynna i en bok.

Här öppnas vägen, kan man säga, för en postdigital litteratur som inte bara nostalgiskt återbrukar element ur en analog kultur, utan kritiskt undersöker hur gammalt och nytt infiltrerar vartannat – en väg som leder bortom både skärm och bok ut i en mer diffus och sammansatt terräng. Ytterligare ett exempel på detta är den kollektivt skrivna och kodade romanen och appen – sedermera tryckta boken – The Silent History (2012/2014), vars narrativ och betydelser delvis alstras av GPS-teknologi och beror på var i världen läsaren befinner sig. Att denna roman, via en märklig berättelse om barn som i en pandemi förlorat talförmågan, gestaltar en kultur och värld bortom språk och alfabet, bortom en antropocentrisk blick på planeten, ter sig kongenialt. Den visar konturerna av en tyst historia.

Protagonister i exil: litteratur som artificiell intelligens

Sedan en tid tillbaka får den som uppsöker Netflix ta del av en nygammal tjänst hos bolaget. En stunds tvekan i ditt klickande följs av ett erbjudande om hjälp. De algoritmer som tidigare ordnat det enorma utbudet under fantastiska generiska rubriker träder nu fram ur det fördolda och vänder sig till tittaren direkt. Sådana automatiserade, på datautvinning, statistik och sannolikhetskalkyler baserade processer hör till vardagsmaten idag. Den ”beräkningens regim” som Hayles urskilde i cybernetikens efterdyningar är sedan länge etablerad och naturaliserad. Även om ordet kanske förskräcker, är det svårt att förneka att den mänskliga världen blivit ”maskincentrisk”.

De flesta känner också till att en väsentlig startpunkt bildades mitt i den humanistiska självförståelsens hjärta, i böckernas värld. En ung ekonom läste en roman av Kazuo Ishiguro, startade Amazon och ersatte mänskliga läsare och kritiker med kod och preferensalgoritmer som skötte det hela till belåtenhet och lägre kostnad. Läsaren bekräftades i sin smak och företaget tjänade pengar.

Och varför stanna där? Beräkningarna av förväntningar behöver inte bara återkoppla till existerande böcker. De senare kan produceras med utgångspunkt i de värden som algoritmerna vaskar fram. Verk kan avpassas för läsarna, om inte strikt ”personaliserade”, som det heter, så närapå. Därmed framskymtar på nytt den ljudboksdebatt som jag inledningsvis lyfte fram. En av dess omstridda punkter handlar just om hur inlästa verk i allt högre utsträckning kommer att kalibreras och komponeras efter det mest säljande (spänning, erotik, feelgood är bara förnamnet), vilket sätter både litteraturens relativa autonomi och kritiska potential samt möjligheterna till ny kunskapsbildning ur spel till förmån för en anpassning till marknaden. Eller också ställs läsningen helt enkelt in – och var och en blir sin egen författare. Enligt den amerikanske litteraturforskaren Mark McGurl är Amazons digitala plattform för självpublicering och dess effektiva distributionssystem på väg att omvandla romankonsten i grunden och göra allt som sprids till ”genrefiktion”.

Amazons uppfinningsrika bruk av algoritmer framställs ofta som en framgångshistoria om automatisering och effektivisering. Men det betyder givetvis inte att de smarta teknologierna frigjorts från mänskligt arbete och materiell utvinning. Även denna aspekt har undersökts av en postdigitalt och mediearkeologiskt nyfiken litteratur. Ett skarpt verk i denna terräng är Nick Thurstons ”outsourcade” dikter i samlingen Of the Subcontract: or Principles of Poetic Right (2013), som vrider och vränger på frågan om smart teknologi och öppnar den mot teknokapitalismens skuggsida. Genom att använda avancerad programvara i kombination med Amazons omdebatterade tjänst för billig arbetskraft, Amazon Mechanical Turk – döpt efter Wolfgang von Kempelens automatiska schackspelare från sent 1700-tal, i realiteten styrd av en människa gömd i en låda – har Thurston skapat en poesi som på ett mångsidigt sätt blottlägger automatiseringens medietekniska, biomateriella och arbetsmässiga under lag. Som det koncist heter i förlagets beskrivning: ”[Boken] reducerar den poetiska fantasin till exploaterad arbetskraft och upphöjer, på samma sätt, artificiell intelligens till det poetiskas status.”

Det senare momentet rymmer mer innebörd än vad som kanske framgår vid en första anblick. Häromåret – pandemins första år, 2020 – publicerades ett par böcker med sobert svart omslag. Längst ned på den ena återfanns ett ansikte, beskuret och liggande i profil. Om något bekant framskymtade i dess drag, bekräftades kanhända associationerna av titel och avsändare: Ammaseus horisont: AI tolkar Karin Boye. Den andra boken, attribuerad till K. Allado-McDowell, hade ett utskuret hål mitt på genom vilket ett färgfoto syntes. Bilden framstod som abstrakt, lätt obscen, tills bladet vändes och en blomma i grönska trädde fram. Bio-konnotationerna stärktes av titeln, Pharmako-AI, liksom av det faktum att kontexten var en tid där virus och mikrober diskuterades ymnigt. Bägge dessa böcker hade alltså skrivits av eller i nära samtal med en artificiell intelligens av det slag som kallas ”neuralt nätverk”, som inte är något finit, utan något som lär sig nytt.

Är författaren med stort F på väg att lämna scenen? Och vad ska man säga om den danske konstnären Andreas Refsgaards konceptuellt fascinerande och konsekvent genomförda projekt Booksby.ai, i vilket en AI inte bara skriver, utan också formger, distribuerar och säljer sina böcker?

Relationen mellan smarta teknologier, å ena sidan, och litteratur, i synnerhet poesi, å den andra, har dock, i skrivande stund, redan cirka sjuttio år på nacken. I samarbete med matematikern Christopher Strachey lyckades den förhållandevisa ”lilla” stordatorn – därav kallad Baby – vid universitetet i Manchester under tidigt 1950-tal komponera kärleksbrev med lyriska drag. I slutet av samma decennium skapade matematikern Theo Lutz en algoritm som någorlunda behärskade syntax och grammatik och med Franz Kafkas roman Slottet som bas skrev dikter. Lutz kallade dem ”Stokastische Texte”, men slumpmässigheten var i linje med en (post)modern poetisk sensibilitet, varför de inte alls saknar mening för en läsare idag.

Under 1960-talet genererades en del poesi genom samarbeten mellan människa och maskin och från 1980-talet och framåt utvecklades, som vi sett, en digitalt baserad litteratur. Anspråken på direkt maskinkomponerade litterära verk var dock begränsade. En höjdpunkt utgörs ändå av romanen (om vi kallar den så) The Policeman’s Beard is Half-Constructed, skapad av AI:n RACTER och publicerad (givetvis!) år 1984. Som tryckt bok. Dagens distributionsalternativ stod inte till buds.

Dessa experiment kan ur ett perspektiv kanske framstå som ödesmättade, som variationer på en välbekant myt och mardröm om ett maskinernas kommande herravälde. Men mot bakgrund av en samtida situation – en situation som inbegriper den instrumentella syn på teknologi som ljudbokens kommersiellt kalibrerade försvarare företräder – ligger det närmare till hands att betona hur den ovan beskrivna litteraturen och dess intermedieringar av olika teckensystem och ontologier erbjuder en kritisk och historiserande undersökning av dikotomier som människa och maskin, artificiell och organisk, natur och kultur.

Inom ramen för de teknoekologier som växt fram under det senaste seklet, i en värld av allomfattande digitala nätverk, sensormiljöer och vad den tyske mediefilosofen Erich Hörl beskriver som distribuerad och miljömässig agens, blir det också allt svårare att upprätthålla skarpa gränser mellan sådana begrepp och världar. Den franska filosofen Catherine Malabou understryker således, i sin diskussion om den senaste generationens AI, att mänsklig och maskinisk ontologi inte längre kan strikt separeras: ”Varje försök att hålla isär fälten i syfte att rädda ’naturen’ eller den mänskliga integriteten från teknologisk singularitet är en återvändsgränd.”

I en senare bok har Katherine Hayles analyserat sådana biotekniska sammansättningar i termer av ”kognitiva assemblage”, och börjat borra i de komplexa och akuta frågor om agens och ansvar som seglar upp kring självkörande bilar, semiautonoma vapensystem, massövervakning, selektionsalgoritmer inom vården och annat. Här kan litteraturen fungera som en kritisk testbädd för tänkandet och kännandet i oroande trakter. Men det kräver att föreställningar om mänskligt och maskiniskt bearbetas i grunden.

Och det mest intressanta är kanske inte att en maskin blir intelligent (i mänsklig mening), utan att teknologin kan frambringa kunskap som människor inte skapar, kanske inte ens kan tänka sig, om vi kan tänka oss något sådant. Som medieteoretikern Luciana Parisi påpekat finns en potential att generera något oväntat och främmande hos samtida AI – en inte bara artificiell utan alien intelligens som bidrar till en ”alien epistemological production”, som Parisi suggestivt skriver. Kanske är det på denna punkt som AI kan närma sig litteratur och konst – genom att sörja för det oanade, genom främmandegörande, inte genom att rekonstruera ofullbordade Beethoven-symfonier.

Ett sådant perspektiv på den digitala ekologin, som tänker bortom teknologin som tjänare eller hot, skulle också kunna bidra till en problematisering av databehaviorismens kontrollsamhälle och de algoritmer som underblåser filterbubblor. Ett sådant perspektiv på litteraturen skulle kunna blottlägga denna som en AI i sig: en främmandegörande och artificiell intelligens, vars språk, när det berör, tycks härröra någon annanstans ifrån (musan, maskinen), rubba läsarens cirklar och öppna en glipa mot det mer än mänskliga.

Esc

Sommaren 2005 arrangerade aktivist- och konstnärskollektivet Monochrom något som de kallade ett ”magnetismparty”. Avsikten var att samla ihop magnetiska medier – hårddiskar, minnen, MP3-spelare och så vidare – med målet att utplåna data genom avmagnetisering. Händelsen beskrevs som en ”potlatch”, alltså en rituell och symbolisk akt av förslösande, utan synbart nyttiga syften, samtidigt som handlingens kritiska udd i en tid av digital eskalering var uppenbar. Kan detta beskrivas som en postdigital aktion? Var det en reaktion eller en meningsdiger intervention i ett kulturellt och socialt läge vars (problematiska) konsekvenser för tänkande, agens, integritet och så vidare, hade blivit uppenbara?

Om Monochroms magnetismparty vid en snabb anblick skulle kunna knytas till den analoga nostalgi och retrokultur som uppstod i början av millenniet och – för musikens del – karterades av Simon Reynolds, rymmer det i sin lekfullhet och sitt erkännande av det digitala som existentiell infrastruktur också ett inslag av den postdigitala estetik jag velat frilägga i litteraturen. Det kan beskrivas som en aktivistisk och konstnärlig mediearkeologi – genom betoningen av det materiella mediet och genom uppmärksamheten på det digitalas historia. Bland de iPods och hårddiskar som utsattes för magnetfältens krafter fanns nämligen också kassetter, en mediehistorisk rest som genom sin funktion som minne i tidigare datorer slog en bro mellan analogt och digitalt.

Såväl den autofiktiva maximalismen som den post-cybernetiska poesi som jag diskuterat ovan vistas alltså i en miljö och situation där digital teknologi alltmer har kommit att naturaliseras och tvingas, så att säga, verka på dess villkor: informationsöverflöd, datautvinning, regulativa algoritmer hör till vardagen. Men genom att aktualisera gamla redskap och missbruka tekniker, genom att historisera, förvränga och leka möjliggörs också en kritisk operation och estetiskt omformande praktik. Andra perspektiv antyds. Det ligger nära vad kritikern Diedrich Diedrich sen och konstnären Oier Etxeberria nyligen kallat ”de fattigas cybernetik”: ”de sätt på vilka konst som är estetiskt, kognitivt, affektivt och erfarenhetsmässigt engagerande utvecklat olika former av […] mot-cybernetik, som kastar om, undergräver och återanvänder den totala kontrollens metoder och tekniker”.

Litteratur och konst har alltid utforskat sina materiella och mediala förutsättningar. Och dessa skiftar självfallet i tid och rum. Vad som idag kräver bearbetning är den digitala materialitet som sätter ramarna för såväl ljudböcker som e- och tryckta dito. En sådan undersökning kan, som vi sett, leda en bit bortom den moderna roman och lyrik som konstituerats kring den självreflekterande individen, dess relationer och intima interaktioner, mot andra former, skrivsätt och läsarter som vill gestalta och granska en massövervakningens etik, en datautvinningens epistemologi, en algoritmens estetiska konstruktion av verklighet.

När filosofen Vilém Flusser i slutet av 1980-talet, i Hat S chreiben Zukunft? (1987), spekulerade kring skrivandets och läsandets framtid, var prognosen han tecknade för en digital framtid ganska mörk. ”Bara historiker och andra specialister kommer att behöva lära sig att skriva och läsa”, som han dystert noterade. Gäller detta också för litterära verk – att de är dömda att bli obsoleta eller ett specialintresse för avantgardets anhängare och samlare av rara böcker? Närmar vi oss slutet på litteraturen, som vi förstått den under modern tid? Kanske. Men utsiktspunkterna för sådana antaganden är inte direkt stabila. Tills vidare fortgår skrivande och läsande av skiftande sort i en sammansatt och blandad medieekologi.

Referenser och tips på vidare läsning

Allado-McDowell, K., Pharmako-AI, London: Ignota, 2020.

Ammaseus horisont: AI tolkar Karin Boye, Malmö: Svensk Sci-Fi, 2020.

Birkerts, Sven, The Gutenberg Elegies: The Fate of Reading in an Electronic Age, Boston & London: Faber & Faber, 1994.

Bolter, Jay & Richard Grusin, Remediation: Understanding New Media, Cambridge, MA: MIT Press, 1998.

Bourriaud, Nicholas, Postproduction, Berlin: Sternberg Press, 2002.

Carr, Nicholas, The Shallows: What the Internet is Doing to our Brains, New York: W & W Norton, 2010.

Cramer, Florian, ”What is Post-Digital?”, A Peer Reviewed Journal About, ”Post-Digital Research”, 2014, https://aprja.net/article/view/116068 (hämtat maj 2022).

Davis, Lydia, The Collected Stories of Lydia Davis, New York: Picador, 2014.

Derrida, Jacques, Marx spöken: Skuldstaten, sorgearbete och Den nya internationalen (1993), övers. Jonas (J) Magnusson, Göteborg: Daidalos, 2003.

Diedrichsen, Diedrich & Oier Etxeberria, Cybernetics of the Poor, Wien: Kunsthalle Wien, 2020.

Fisher, Mark, Ghosts of My Life: Writings on Depression, Hauntology and Lost Futures, Winchester, Hampshire: Zero Books, 2014.

Fleischer, Rasmus, Det postdigitala manifestet, Stockholm: Ink förlag, 2009.

Flusser, Vilém, Die Schrift: Hat Schreiben Zukunft? (1987), Göttingen: Immatrix, 1992.

Foucault, Michel, Vetandets arkeologi (1969), Lund: Arkiv förlag, 2012.

Funkhouser, Chris, Prehistoric Digital Poetry: An Archaeology of Forms 1959–1995, Tuscaloosa: University of Alabama Press, 2007.

Goldsmith, Kenneth, No. 111 2.7.93–10.20.96, Great Barrington, MA: The Figures, 1997.

Goldsmith, Kenneth, Uncreative Writing, New York: Columbia University Press, 2011.

Guattari, Félix, The Machinic Unconscious, Los Angeles: Semiotext(e), 2011.

Hayles, N. Katherine, How We Became Posthuman, Chicago: University of Chicago Press, 1999.

Hayles, N. Katherine, My Mother was a Computer, Chicago: University of Chicago Press, 2005.

Hayles, N. Katherine, Unthought: The Power of the Cognitive Unconscious, Chicago: University of Chicago Press, 2017.

Hayles, N. Katherine & Jessica Pressman (red.), Comparative Textual Media: Transforming the Humanities in the Postprint Era, Minneapolis: University of Minnesota Press, 2013.

Huhtamo, Erkki & Jussi Parikka (red.), Media Archaeology: Approaches, Applications, and Implications, Berkeley: University of California Press, 2011.

Hägglund, Martin, This Life: Secular Faith and Spiritual Freedom, London: Profile Books, 2019.

Hörisch, Jochen, Ende der Vorstellung: Die Poesie der Medien, Frankfurt am Main: Suhrkamp Verlag, 1999.

Hörl, Erich, ”Introduction to General Ecology: The Ecologization of Thinking”, i Erich Hörl (red.), General Ecology: The New Ecological Paradigm, London: Bloomsbury, 2017.

Ingvarsson, Jonas, Bomber, virus, kuriosakabinett: Texter om digital epistemologi, Göteborg: Rojal förlag, 2018.

Johansson, Sven Anders, Litteraturens slut?, Göteborg: Glänta, 2021.

Kittler, Friedrich A., Maskinskrifter: Essäer om medier och litteratur, Gråbo: Anthropos, 2003.

Knausgård, Karl Ove, Min kamp 1–6 (2009–2011), Stockholm: Norstedts, 2010–2013.

Link, David, Archaeology of Algorithmic Artefacts, Minneapolis: Univocal, 2016.

Lotass, Lotta, Den vita jorden, Stockholm: Bonniers, 2007.

Lotass, Lotta, Fjärrskrift, Stockholm: Drucksache, 2011.

Lowden, Martina, Allt, Stockholm: Modernista, 2006.

Ludovici, Alessandro, Post-Digital Print: The Mutation of Publishing since 1894, Eindhoven: Onomatopee, 2012.

Malabou, Catherine, Vad ska vi göra med vår hjärna? (2004), Stockholm: Tankekraft, 2019.

Malabou, Catherine, Morphing Intelligence: From IQ Measurements to Artificial Brains (2018), New York: Columbia University Press, 2019.

Manovich, Lev, The Language of New Media, Cambridge, MA: MIT Press, 2000.

McCarthy, Tom, Satin Island, London: Jonathan Cape, 2015.

McGurl, Mark, Everything and Less: The Novel in the Age of Amazon. London & New York: Verso Books, 2021.

McLuhan, Marshall, Understanding Media: The Extensions of Man, New York: Scribners, 1964.

Norén, Lars, En dramatikers dagbok, Stockholm: Bonniers, 2008.

Nyblom, Andreas, ”I litteraturens transitrum: Från stillhet och tystnad till rörelse och distraktion”, i Julia Pennlert & Lars Ilshammar (red.), Från Strindberg till Storytel: Korskopplingar mellan ljud och litteratur, Göteborg: Daidalos, 2021.

Olsson, Jesper, ”List>Program>Ecology: Digital/Post-Digital in Swedish Poetry”, i Jesper Olsson, Jonas Ingvarsson & Jakob Lien (red.), Archive Book Conference: Representations and Reconfigurations of the Digital in Swedish Literature 1950–2018 – A Digital Publication, 2019 (www.reprecdigit.se; del B under produktion).

Olsson, Jesper, Läsning – apparat – algoritm, Stockholm: OEI editör, 2016.

Olsson, Jesper, Alfabetets användning: Konkret poesi och poetisk artefaktion i svenskt 1960-tal (diss.), Stockholm: OEI Editör, 2005.

Olsson, Peder Alexis, Tennis, Stockholm: Drucksache, 2015.

Parikka, Jussi, What is Media Archaeology?, Cambridge: Polity Press, 2012.

Parisi, Luciana, ”Computational Logic and Ecological Rationality”, i Erich Hörl (red.), General Ecology: The New Ecological Paradigm, London: Bloomsbury, 2017.

Persson, Malte, Undergången, Stockholm: Bonniers, 2021.

Peters, John Durham, The Marvelous Clouds: Toward a Philosophy of Elemental Media, Chicago: University of Chicago Press, 2015.

Racter, The Policeman’s Beard is Half-Constructed: Computer Poetry and Prose by Racter, New York: Grand Central, 1984.

Reynolds, Simon, Retromania: Pop Culture’s Addiction to its Own Past (2011), London: Faber & Faber, 2012.

The Silent History, 2012/2014 (www.thesilenthistory.com).

Slater, Avery, ”Crypto-Monolingualism: Machine Translation and the Poetics of Automation”, Amodern 8, januari 2018, https://amodern.net/ article/crypto-monolingualism/ (hämtat maj 2022).

Steyerl, Hito, Duty Free Art: Art in the Age of Planetary Civil War, London: Verso Books, 2017.

Tenen, Dennis, Plain Text: The Poetics of Computation, Stanford: Stanford University Press, 2017.

Thurston, Nick, Of the Subcontract: or Principles of Poetic Right, Toronto: Coach House Books, 2013.

Zuboff, Shoshana, The Age of Surveillance Capitalism: The Fight for the Future at the New Frontier of Power, London: Profile Books, 2019. Svensk utgåva (2021): Övervakningskapitalismen: Vid maktens nya frontlinjer. Stockholm: Ordfront.

Bildförteckning

16–17 Skärmdump av generisk e-bokhylla.

24–25 Utdrag ur Kenneth Goldsmiths No. 111 (1977).

32–33 Anonym källkodspoesi.

36–37 Skärmdump från Youtubefilmen där Lotta Lotass Fjärrskrift (2011) printas fram.

46–47 Uppslag ur RACTERs The Policeman’s Beard is Half-Constructed (1984).

Riksbankens Jubileumsfond: främjar, inspirerar och deltar

Riksbankens Jubileumsfond (RJ) är en fristående stiftelse, som har till ändamål att främja humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning i Sverige. Stiftelsen bildades genom ett beslut i riksdagen 1964, då en donation från Sveriges riksbank godkändes och stadgarna fastställdes. Jubileumsfondens tillkomst var en del av 300-årsfirandet av världens äldsta ännu verksamma centralbank, i vilket även ekonomipriset till Alfred Nobels minne och bankhuset vid Brunkebergstorg ingick. Med bildandet av en stiftelse önskade riksdag och riksbank gagna ett angeläget nationellt ändamål: vetenskaplig forskning med anknytning till Sverige.

I mer än 50 år har stiftelsen nu främjat forskning inom humaniora och samhällsvetenskap. 2021 uppgick det sammanlagda stödet för forskning och samverkan till drygt 500 miljoner kronor. Hundratals forskare inom dessa fält har fått bidrag för att genomföra forskning, bygga upp infrastrukturer och nätverk, knyta nya kontakter och delta i såväl konfe renser och seminarier som i den offentliga debatten.

RJ 2022

Efter digitaliseringen

Redaktör: Jenny Björkman

Redaktionsråd: Nicklas Berild Lundblad, Ingrid Elam, Lisa Irenius, Sven Anders Johansson