EFTER DIGITALISERINGEN

RJ 2022

NATUREN ÄLSKAR
ATT GÖMMA SIG

Nicklas Berild Lundblad

MAKADAM FÖRLAG
GÖTEBORG & STOCKHOLM
WWW.MAKADAMBOK.SE

Efter digitaliseringen är Riksbankens Jubileumsfonds årsbok 2022

Redaktör: Jenny Björkman

Redaktionsråd: Nicklas Berild Lundblad, Ingrid Elam, Lisa Irenius, Sven Anders Johansson

NATUREN ÄLSKAR ATT GÖMMA SIG

© Nicklas Berild Lundblad 2022

Grafisk form: Johan Laserna

E-boksproduktion: Bulls Graphics, Halmstad 2022

ISBN för denna volym: 978-91-7655-388-6

ISSN 2000-1029

Detta verk är licensierat enligt Creative Commons Erkännande 2.5 Sverige. För att se en kopia av licensen, besök http://creativecommons.org/licenses/by/2.5/ se/ eller kontakta Creative Commons, PO Box 1866, Mountain View, CA 94042, USA.

Innehåll

Förord: Efter digitaliseringen

Digitaliseringens grammatik

Re-presentationer

Luttwaks punkt

Herakleitos mot Heidegger

Skiften

Noter och bildförteckning

Presentation av Riksbankens Jubileumsfond

Förord:
Efter digitaliseringen

”Efter digitaliseringen”? Temat kan ge intryck av att digitaliseringen är något avslutat. Först var tillvaron analog, sedan digitaliserades den, och nu är det färdigt. Men rubrikens ”efter” behöver inte betyda att digitaliseringen är ett passerat stadium, och relationen mellan det digitala och det analoga är mer intrikat än man lätt föreställer sig. Trots allt har vi kanske nått en situation eller ett tillstånd där det blivit möjligt att få perspektiv på digitaliseringen, att se kritiskt och nyanserat på dess effekter och förutsättningar.

Texterna som ingår i denna samling täcker innehållsligt ett stort spann men likväl rör de alla frågan vad det digitala är och vad det gör med vår tillvaro. Det handlar, i Nina Wormbs essä, om att det som ofta framställs som en eterisk sfär av ettor och nollor bortom sinnevärlden i själva verket är ytterst resurskrävande och belastande med en mängd e-skräp som följd. Hans Ruin skriver om den paradoxala längtan efter kontroll och underkastelse som kan spåras bakom förväntningarna på AI (artificiell intelligens). Malin Åkerströms essä om mötet som form visar hur den digitala tekniken framkallar både en ny mötesetikett och nya flyktmöjligheter. Orsi Husz uppenbarar i sin tur kontinuiteten bakom övergången från en pappersbaserad identitetsregim till en digital övervakningskapitalism. Och Jesper Olsson beskriver hur binär kod infiltrerar och omorganiserar inte bara läsandet, som i ljudbokens fall, utan kulturen i stort, samtidigt som han visar att det nya alltid är mer sammanvävt med det gamla än det kan förefalla. På område efter område framstår digitaliseringens konsekvenser på så vis som dubbla, eller snarare dialektiska.

I samlingens sista och reflekterande essä påpekar Nicklas Berild Lundblad, doktor i informatik, att digitaliseringen i realiteten tycks leda till framväxten av alltmer komplexa system. Han påminner om ett fragment från den antika filosofen Herakleitos: naturen älskar att gömma sig. Tekniken, skriver Berild Lundblad, ställde världen till förfogande en kort stund, men nu tycks den åter gömmas i alltmer komplexa svarta lådor. Han menar att varje tillräckligt avancerad teknik är omöjlig att skilja från naturen, en natur som under de senaste århundradena avförtrollats, men som nu återigen tycks bli magisk och påförtrollad. Digitaliseringen strävar tillbaka in i naturens dunkel, där dess ”tidiga segrar, klarheten i databaser och effektiviteten i nya system, kastas om till hav av brus och sårbara system som oväntat slutar fungera”.

Redaktionen

Digitaliseringens grammatik

När vi ska försöka förstå ett mer komplext begrepp, fångas vi ofta av en bild som sedan sjunker undan och försvinner. Kvar blir en sorts mönster för vår förståelse, ett mönster som dirigerar våra tankar – en logisk grammatik.

Detta gäller särskilt begrepp som används vitt och brett, begrepp som försöker fånga processer och fenomen som vi anar ett sammanhang i, utan att riktigt ha rett ut hur detta sammanhang ser ut.

”Digitaliseringen” är ett bra exempel på ett sådant begrepp – ett begrepp som alla känner till, men som vi ändå tvekar att definiera exakt. Vi vet vad det betyder på ett ungefär: det handlar om datorer, internet och om hur användningen av ny informationsteknik förändrar samhället på olika sätt. Digitaliseringen är just detta – en förändringsprocess – och vi närmar oss den med lika delar fatalism och entusiasm: det går inte att hitta någon realistisk opposition mot digitaliseringen i allmänhet, även om det finns kritik mot enskilda konsekvenser av den.

Det fångas tydligast i det politiska språket, där begrepp ofta ligger på lit-de-parade efter att ha generaliserats och tunnats ut till den grad att de endast med stor ansträngning förmår betyda något mer meningsfullt. Se exempelvis på den svenska regeringens digitaliseringsstrategi:

Visionen är ett hållbart digitaliserat Sverige. Det övergripande målet är att Sverige ska vara bäst i världen på att använda digitaliseringens möjligheter. Digitalt kompetenta och trygga människor har möjlighet att driva innovation där målmedveten ledning och infrastruktur är viktiga förutsättningar.¹

Men tunna begrepp är inte kraftlösa, även när de används av alla har de en förmåga att organisera vårt tänkande, och just därför är det nyttigt att närma oss dem för att se hur begreppens skelett påverkar oss, och hur deras grammatik styr vårt tänkande.

När vi närmar oss digitaliseringens grammatik ser vi att den är uppspänd mellan människan och maskinen, den förra långsam och ineffektiv, den senare blixtsnabb och felfri. Digitaliseringen är en process som tillgängliggör världen och ger oss kontroll över den, den verkar överallt, från de ekonomiska fälten till den personliga upplevelsen.

Digitaliseringen blir här en sorts förlängning av Max Webers avförtrollning: en process där samhället och livet blottläggs för oss som något helt tillgängligt för förnuftets analys. Weber menade att där världen tidigare dolt sig för oss, där vi litat till magins kunskapsmetoder och makter vi inte till fullo kunde förstå, ser vi nu klart och tydligt de orsakssamband som styr världen.

I det perspektivet blir digitaliseringen ett slags avslöjande och en förädling på samma gång: från det röriga, knastriga ljudet på vinylskivan till den perfekta digitala strömmen – samtidigt som något också går förlorat.

Digitaliseringens logik framträder kanske tydligast om vi tänker på digitaliseringen av fotografiet. Utvecklingen översätts till en ökad upplösning, en alltmer exakt avbild av verkligheten i ett alltmer finfördelat rutnät, som till sist blir omöjligt att skilja från verkligheten. Bildens kvalitet begränsas nu bara av våra egna ögons oförmåga; vi har nått ”retina”-gränsen. Det är som om vi tvättat bilden ren från verklighetens smuts och först nu kan se den tydligt.

Ett digitaliserat samhälle är ett välordnat samhälle, ett samhälle som har en högupplöst bild av sig självt och därmed inte bara förstår sig självt, utan även kan förändra sig självt med de verktyg som det utvecklar. Digitaliseringen representerar inte bara verkligheten, utan öppnar upp den – som resurs och reserv, för att använda den terminologi som Hans Ruin i sin essä om konstgjord intelligens påminner om att Martin Heidegger gett oss.

Den högre upplösningen gör världen mer tillgänglig för oss, förståelig och förutsägbar. Men det är en delvis skev bild. Digitaliseringen är i grund och botten en översättning, inte ett avtäckande. Vi tar världen och förvandlar den till ett binärt format, till ettor och nollor – men inte som alkemisten som förvandlar bly till guld, utan mer som telegrafisten som förvandlar poesi till långa och korta signaler.

Vår förståelse av digitaliseringen, och dess utvecklingslinjer, beror av vår förståelse av översättningens gränser och långsiktiga konsekvenser. Det binära formatet är inte ett mer grundläggande eller överlägset språk – det är ett språk, som liksom alla språk har ett pris för hur vi kan uttrycka oss i det.

I varje översättning går något förlorat och något annat läggs till. Digitaliseringen är lika mycket förlust som förenkling och förädling, och den fångar inte verkligheten med en högre upplösning. Den förvandlar däremot verkligheten på ett viktigt sätt: den ställer den verkligen till förfogande. Det är först i den binära representationen som världen blir tillgänglig för vårt tekniska skarpsinne, eftersom vi kan manipulera det språket med hjälp av tekniken på ett helt annat sätt än tidigare.

Digitaliseringen ställer alltså världen till förfogande som exempelvis ettor och nollor, som ett teckensystem som vi kan manipulera och arbeta med. Ur det perspektivet är digitaliseringen ett typexempel på den förvandling som Heidegger ser i tekniken (som Hans Ruin skriver om), men det gäller att minnas att det som ställs till förfogande inte är det bakomliggande varat utan en simulering, en bild – som oavsett hur högupplöst den blir, förblir just en möjlig bild bland flera olika.

Re-presentationer

När vi talar om digitaliseringen i singularis frestas vi att tro att det finns ett enda sätt att digitalisera på: att det digitaliserade tillståndet är en given slutpunkt i en linjär, logisk process där världen öppnar sig för oss. Just därför kan det vara bra att minnas att telegrafisten också digitaliserar och titta närmare på de första raderna ur Pär Lagerkvists Det är vackrast när det skymmer i morsekod:

Morsealfabetet är en digitalisering som låter oss skicka ett meddelande, en översättning av dikten, till ett format som gör det möjligt för oss att manipulera informationen på ett annat sätt – att kommunicera med telegrafens tekniska begränsningar (och den som kan morsekod kan också uppleva en melodi i denna översättning). Samtidigt är det uppenbart att denna digitalisering inte innebär en slutgiltig representation av dikten eller en renare version av den. Digitaliseringen – översättningen – har bara gett oss en möjlig representation bland många.

Skillnaden mellan morsealfabetet och den digitalisering som nu dominerar vår förståelse är hur användbar vår översättning är för maskinen. Översättningen till ASCII-kod, digitaliseringen av texten, ger en annan möjlig översättning av samma diktrad till ett binärt format:

01000100 01100101 01110100 00100000 11000011 10100100 01110010 00100000 01110110 01100001 01100011 01101011 01110010 01100001 01110011 01110100 00100000 01101110 11000011 10100100 01110010 00100000 01100100 01100101 01110100 00100000 01110011 01101011 01111001 01101101 01101101 01100101 01110010 00101100 00100000 01100001 01101100 01101100 00100000 01100100 01100101 01101110 00100000 01101011 11000011 10100100 01110010 01101100 01100101 01101011 00100000 01101000 01101001 01101101 01101100 01100101 01101110 00100000 01110010 01111001 01101101 01101101 01100101 01110010

Den här översättningen är mer användbar för den typ av datorer som vi har utvecklat, och vi kan göra mer med den – men det innebär förstås inte att den ena digitaliseringen är mer korrekt än den andra.

Det finns alltså inte en digitalisering, ingen metod som avslöjar verklighetens underliggande mönster – bara olika möjliga representationer. Det är en enkel insikt, men ändå är frestelsen stor att se digitaliseringen som ett slutgiltigt avtäckande av något mer grundläggande. Det är samma frestelse som drev den tidiga logiska positivismen: tanken på en djupare liggande verklighet. Här döljer sig kanske egentligen en ganska enkel meta fysisk längtan efter den djupare förståelsen, det renare språket, den högre insikten.

Även I Ching, det konfucianska verket Förvandlingarnas bok, är en sorts digitalisering av framtida möjligheter. Den som kastar mynt eller spår i röllekstjälkar till ett hexagram av hela eller brutna linjer får en binär representation av världens framtida tillstånd – med 64 olika möjliga framtider mödosamt utforskade i spådomarna. Precis som de avancerade simulationer där vi förvandlat världen till en mängd olika kurvor, tillstånd och system är I Ching en representation av framtida tillstånd – men i så låg upplösning att bilden blir helt annorlunda.

Digitaliseringen, i alla dess former, är ytterst en godtycklig representation av världen i ett format som låter sig manipuleras av oss i vissa, begränsade, dimensioner. När vi glömmer bort det och låter oss ledas av tanken på den alltmer högupplösta bilden förväxlar vi översättningen med avslöjandet.

Det kan tyckas vara ett oskyldigt tankefel – vad spelar det egent ligen för roll att vi tror att digitaliseringen gör världen klarare, mer rationell, mer öppen för förnuft och god webersk byråkrati? Det tycks ju klart att digitaliseringen är en central ekonomisk process, att den ger oss ett konkurrensförsteg och att det endast är genom den som vi kan följa med i framtidens raska utvecklingstakt! Allt annat ter sig närmast som öppen teknikfientlighet.

Det finns inga politiska program idag där digitaliseringen fördöms, även om dess konsekvenser förstås kan diskuteras.

Tanken på den alltmer högupplösta bilden innehåller också tanken på den ofta exponentiella förbättringen. Växande skärmar, högre upplösning, klarare och tydligare bild av verkligheten – digitaliseringen som en allt tydligare blick för världen. Ett slags naturlig slutpunkt är de glasögon som låter oss se den virtuella verkligheten – den yttersta verklighet som döljer sig bakom den röriga värld vi tvingas leva i.

Längs denna utvecklingslinje lämnar vi det röriga, knastriga och raspiga bakom oss, som Nina Wormbs noterar i sin essä om det digitalas materialitet, och därmed tycks det som om vi kan rensa verkligheten från dess brister. Visst, en överdrift – men den logiken finns där, tillsammans med en sorts temporal slutsats som säger att det digitala är för evigt: när något en gång digitaliserats så finns det alltid kvar. Språk digitaliseras, konst digitaliseras, böcker digitaliseras och på detta sätt vill vi bevara dem. Samtidigt är det en halvt tänkt tanke; vad säger att det digitaliserade bevaras längre än det analoga? En vanlig bok tryckt på arkivsäkert papper håller mycket längre än en modern hårddisk, men digitaliseringen hålls aldrig ansvarig för sin materialitet – för att återvända till Nina Wormbs.

Det immateriella, det eviga, det ordnade, det tydliga och klara. I digitaliseringen ser vi inte bara en metafysik, utan kan nu urskilja en tydlig idealistisk ontologi – en bild med ekon från Platon, hans idévärld lagrad i molnet för framtida generationer – framtida hållbara och digitalt kompetenta generationer.

Luttwaks punkt

Historikern Edward Luttwak har i en mängd olika studier av militär strategi noterat att en framgångsrik strategi alltid har en punkt där segern övergår i förlust.² Man segrar sig sönder och samman. Den framgångsrika striden mot fienden i första världskriget blir så framgångsrik att den snart vänds i förlust i ett nytt, mycket mer destruktivt, krig.

Den här punkten, den kumulativa punkt när segern blir för tung att bära och bryts ned under sin egen framgång, finns inte bara i krigets logik, utan i all strategisk logik.

Digitaliseringen är inget undantag. Det stämmer att digitaliseringen har varit en mycket framgångsrik strategi för oss – vi har med datorer, med internet och med en växande verktygslåda kunnat hantera alltmer komplexa problem, bygga allt större multinationella företag och stärkt våra gemensamma ekonomier bortom de vildaste nationalekonomiska fantasier.

Samtidigt har digitaliseringen inte varit friktionslös, och det är ur friktionen som nederlaget föds när segern passerat Luttwaks punkt. Det är alltså friktionen vi måste studera för att förstå vad det är som kan hända nu.

Det finns två huvudsakliga dimensioner i den friktionen.

Den första handlar om data. Databegreppet är en central del i digitaliseringens grammatik; världen består av data och den som har mest data – heter det – vinner. Data har jämförts med olja, den råvara som drev det industriella samhället, men också ledde till dess nederlag i klimatförändringarna. Digitaliseringen – som process – extraherar enorma mängder data ur verkligheten. Den tekniska utvecklingen, digitaliseringen och fokuset på datainsamling har här lett till en utveckling som är svår att formulera i jämförelser och exempel. År 2013 publicerades en artikel som försökte kvantifiera mängden data som skapas och lagras. Artikeln påpekade att 90 procent av världens data – då – hade skapats de senaste två åren! År 2011 och 2012 skapades alltså 90 procent, nästan allt, av alla datamängder som mänskligheten dittills skapat under sin tid på jorden.

Det här är en siffra som ter sig närmast obegriplig. Det svindlar litet, vi ler och tänker att det är otroligt – men förstår vi verkligen vad det betyder? Dessa datamängder fortsätter att växa allt snabbare och det ser inte ut att finnas några skäl att tro att datatillväxten ska avmattas. Och samtidigt förblir vi desamma i detta nya överflöd av – ja, vadå? Är alla dessa datamängder en ny rikedom utan gräns?

Nej, data i sig har inget värde alls. Det är när data struktureras till information och tolkas som kunskap som de får sitt värde. De stora mängderna data vi har måste alltså först bearbetas och ordnas för att de ska ha något särskilt värde för oss. Strukturen kan vi idag ordna med hjälp av datavetenskapen – men tolkningen?

Tolkningen av information är beroende av vad som i allt högre grad framträder som den viktigaste bristvaran i digitaliseringen: vår uppmärksamhet. Redan 1969, när Nobelpristagaren Herbert Simon blev ombedd att hålla ett anförande om hur informationsöverbelastningen i samhället skulle hanteras, noterade han att det verkliga problemet inte var att vi hade så mycket information – utan att vi hade så litet uppmärksamhet: med informationsrikedomen kommer en ny uppmärksamhetsfattigdom och ett akut behov av att fördela vår uppmärksamhet effektivt.

Simon menade att svaret på frågan om hur vi gör en sådan fördelning stod att finna i samma process – digitaliseringen – som skapade informationen. Vi måste fördjupa digitaliseringen och investera i artificiell intelligens för att kunna hantera den komplexitet som digitaliseringen och informationsrikedomen producerat. Den artificiella intelligensen skulle därmed förstärka vår uppmärksamhet och låta oss förvandla mer information till kunskap.

Där är vi inte ännu. En stor del av digitaliseringens problem ligger i att den producerar så mycket data att vi till sist bara kan se brus och därmed inte förmår strukturera data till information, än mindre har uppmärksamhet nog att tolka informationen. Därmed förvandlas data till en frätande syra som långsamt förtär både information och kunskap – som poeten T. S. Eliot skriver:

Where is the wisdom we have lost in knowledge?

Where is the knowledge we have lost in information?

Vi kan, med bävan, lägga till: where is the information we have lost in data?

Det är den ena dimensionen i friktionen. Den andra är sammankopplingen av olika system – sociala och tekniska – till allt komplexare nätverk. Digitaliseringen har drivit fram alltmer sammankopplade system, kanske som en bieffekt av att den gjort världen tillgänglig som en resurs i Heideggers mening; den resursen blir mer värdefull om den kan nås av olika aktörer i olika system. Logiken fångas i vad som ibland kallas Metcalfes lag: värdet av ett nätverk är proportionerligt mot kvadraten på antalet användare som kopplats samman med nätverket.

Människor har alltså kopplats samman i sociala nätverk, allt tätare. Facebooks forskningsgrupp menar att den gamla ordningen där vi separerades av sex andra personer (”six degrees of separation”) nu försvunnit. Genomsnittsanvändaren på Face-book är nu snart bara tre personer från alla andra. En bieffekt av det är att all information – sann som falsk – sprids mycket snabbare. Här har den sociala trögheten försvunnit och systemen knutits allt närmare i alltmer sammanhängande sociala kluster.

Antalet användare är ett nyckelmått på framgång i denna digitaliserade ekonomi, men det är också ett mått på den växande friktionen i systemen; ingen kan förutsäga hur dessa användare kommer att bete sig, hur de reagerar på att knytas samman allt tätare i ett växande nätverk fyllt av flödande data.

Massiva datamängder och alltmer sammanvävda system ska-par en snabbt växande komplexitet – inte den enkelhet som digitaliseringen tycktes utlova – och vårt svar på detta är givetvis att utveckla teknik som kan hantera komplexiteten. Maskinin lärning, artificiell intelligens och dataanalys är tydliga svar på den alltmer komplexa digitaliseringen, men de förmår inte minska komplexiteten i systemen, utan bara absorbera och fördela den.

Komplexiteten i data och de sammanknutna systemen försvinner in i de svarta lådor med artificiell intelligens som vi bygger, och vi får allt svårare att förklara vad det är de egentligen gör. Digitaliseringen, som skulle ge oss kontroll och avslöja världen, leder nu till att världen drar sig undan våra observationer.

Herakleitos mot Heidegger

Det finns en grundläggande spänning här mellan den teknik som avslöjar och ställer till förfogande och den teknik som gömmer och drar sig undan. Där Heidegger såg att tekniken ställer världen till förfogande som reserv måste vi nu erinra oss Herakleitos fragment: naturen älskar att gömma sig.

Digitaliseringen är den långa skugga som kastas av modernitetens rationalisering, den avförtrollning som Max Weber talar om i sina arbeten, men de exponentiellt ökande datamängderna, de alltmer sammankopplade systemen vrider långsamt den utvecklingen ur händerna på oss. Den växande komplexiteten leder till en värld där tekniken återförtrollar världen, där vi uppgivet konstaterar att vi upplevt ett datafel utan att veta riktigt vad det var som hände, och agerar på analyser som vi aldrig skulle kunna kontrollera eller utföra för hand.

Komplexitetsforskaren Sam Arbesman har konstaterat att allteftersom våra system blir mer komplexa så behöver vi också nya metaforer.³ De mekaniska metaforer med system och processer som vi arbetat med blir alltmer oanvändbara, och det blir istället mer naturligt att beskriva tekniken med biologiska begrepp som evolution, mutationer, virus och ekosystem. Det här skiftet från mekanistiska metaforer till biologiska begrepp antyder en möjlighet: kanske är det så att den åtskillnad mellan teknik och natur som vi vant oss vid inte är så skarp som vi trodde?

Människa och maskin, natur och teknik – en besjälad domän fylld av vilja, en materiell värld styrd av fysikens lagar. Det är den bild som ledsagat oss när vi tänkt kring till tekniken, trots att tekniken kommer från oss. Tekniken har målats upp som ett Annat som vi måste förhålla oss försiktigt till och som förvandlar oss till resurser fast i tillsynes ändlösa möten med tveksam nytta, som Malin Åkerström visar i sin essä om mötessamhället. Teknikskeptiker som Jacques Ellul och Neil Postman har betonat att tekniken förminskar oss och förvandlar oss till kuggar i en större maskin eller ett kapitalistiskt system. Men tvärtemot deras analys utvecklas tekniken inte bort från naturen, utan in i dess komplexitet – och in i oss.

Det finns en märklig linje i teknikutvecklingen som inte diskuteras så ofta, men som är tydlig nog för att skissera: tekniken blir alltmer intim över tid, kommer närmare oss. Det räcker att tänka på den enkla utvecklingslinje som utgörs av stordatorn, persondatorn, den bärbara datorn, mobiltelefonen, klockan… för att se hur tekniken tycks närma sig oss och vår kropp. Det är som om maskinen vill hem till människan, som om tekniken vill tillbaka in i naturen.

Om tekniken ställde världen till förfogande en kort stund, så tycks den nu åter gömma världen i alltmer komplexa svarta lådor, eller svarta system, som inte är tillgängliga för oss alls. Digitaliseringen framstår allt mindre som en linjär process med ett tydligt slutmål i förnuftet, och alltmer som en svårtämjd utveckling där tekniken strävar tillbaka in i naturens dunkel, där digitaliseringens tidiga segrar, klarheten i databaser och effektiviteten i nya system, kastas om till hav av brus och sårbara system som oväntat slutar fungera.

Själva pålitligheten och förutsägbarheten i tekniken och maskinen försvinner i komplexiteten. Som historikern Charles Per-row påpekar går komplexa system sönder på ett helt annat sätt än enkla system.⁴ Ju mer sammankopplade och komplexa de är, desto mer börjar de bete sig som naturen. Naturkatastrofens slumpmässiga och outgrundliga mönster ersätter maskinens förklarliga fel och funktionsavbrott.

Naturen älskar att gömma sig, och tekniken är en del av naturen. Digitaliseringen beskriver därför inte en exponentiell resa in i rationaliteten utan kanske snarare en båge som försvinner ned i förtrollningen igen, efter en kort period av förutsägbarhet och förnuft, och det är en värld som redan är här – men som vi inte ägnar särskilt mycket uppmärksamhet åt. Detta blir tydligt inte minst i den övergång från skriften till ljudboken som Jesper Olsson dokumenterar i sin essä om den postdigitala litteraturen: rösten bryter igenom texten och hittar åter sin plats i berättandet, en återgång till lägerelden som speglas inte bara i ljudboken utan också i otaliga poddar. Rösten är mycket svårare att analysera för algoritmerna, ljud är en opraktisk lagringsform för information – men i all komplexitet blir rösten nästan till en sorts tröst.

Skiften

Vad, konkret, betyder då detta? Om vi accepterar tanken att digitaliseringen driver en komplexitet som kommer att återförtrolla världen – hur yttrar sig detta praktiskt? Varför finns det ett värde i att närmare granska den tanken?

Det kanske enklaste svaret är att det är nyttigt för oss att utmana den bild av digitaliseringen som dominerar idag – om inte annat för att den är för enkel. Det uppmärksammas också på allt fler områden, och bilden av digitaliseringen har utvecklats.

Vi har sett att digitaliseringen och de globala kommunikationsnätverken inte automatiskt medför en demokratisering, och den tidiga teknikdeterminism som kännetecknade tänkare som John Perry Barlow – författaren till det bombastiska manifest för cyberrymdens oberoende som fångade den tidiga internetentusiasmen – är idag helt utdömd.⁵

Långsamt fördjupas också den insikten: digitaliseringen av det offentliga samtalet har blottlagt en mängd nya problem, där kopplingen mellan demokrati, digitalisering och yttrandefrihet visat sig mycket mer komplex än vi anade. Digitaliseringen knyter oss samman, men slår oss också i bitar – skapar nya skiljelinjer, förtroendeproblem och en växande polarisering.

Även här kan vi tydligt se hur digitaliseringen når en luttwaksk punkt: tillgången till kunskap växer, till dess att tillgängligheten själv tar över och kunskapen löses upp i den. För varje faktum kan vi, noterar internetsociologen Dave Weinberger, hitta ett motfaktum – eftersom inte bara kunskapen blev tillgänglig, utan också villfarelserna.⁶

Även ekonomin beter sig annorlunda än vi hade förväntat oss. Digitaliseringens imperativ driver massiva investeringar i ny teknik, men dessa investeringar syns över huvud taget inte i produktivitetstillväxten. Denna paradox, som beskrevs av Nobelpristagaren Robert Solow, antyder att digitaliseringen inte alls är den effektivisering som vi trodde. Istället menar ekonomer som Thomas Piketty att tekniken nu driver den ökande ojämlikhet som vi ser i västvärlden. Slutsatsen är emellertid inte att vi hade fel, utan att vi inte förstår hur tekniken påverkar ekonomin – och att vi inte har verktyg för att mäta det. Vi kan se att det finns enorma fördelar med digitaliseringen på enskilda områden, men dessa fördelar försvinner i den ekonomiska statistiken och istället ser det ut som de negativa konsekvenserna blir allt tydligare. Digitaliseringens friktionsfria marknader skulle fostra konkurrens och utmanade, eller eliminerade, gamla marknader – men när vi passerade Luttwaks punkt blommade plötsligt en helt ny typ av industriell dominans ut som vi saknade medel för att analysera och hantera, med överraskande global marknadskoncentration och än så länge mestadels outforskade effekter på ekonomi och innovation.

Gamla marknadsmönster styr digitaliseringen, som Orsi Husz demonstrerar i sin analys av identitetsekonomin, och de förstärks av digitaliseringen istället för att lösas upp i den. Men förändringarna griper mycket djupare än så.

I analysen av komplexa system behöver vi använda verktyg som kan hantera komplexiteten – men bara för att vi kan bygga dessa verktyg så betyder inte det att vi förstår exakt hur de fungerar. Digitaliseringen har alltså tagit oss till en märklig gräns där vår egen teknik gett oss förmågan att lösa problem utan att förstå hur tekniken når sina resultat. En komplicerad maskininlärningsmodell kan använda röntgenbilder för att diagnosticera, säg, en cancerform mycket mer effektivt än en människa – men vi kan inte riktigt förklara hur. Insikten om att vår förmåga nått förståelsens gräns har lett till utvecklingen av ett helt forskningsområde som fokuserar på att hitta nya metoder för att kunna förklara vad tekniken gör – ”explainable AI” – och även om forskningen gör framsteg här, så är det inte svårt att se att teknikens förmåga nu växer snabbare än vår förståelse av den.

Om vi följer den utvecklingslinjen kommer vi oundvikligen till en punkt där vi måste revidera hur vi ser på kunskap, eftersom vi kommer att kunna saker som vi inte kan förklara. Där förmåga och förståelse skiljs åt skiljs också kunskap och förklaring åt.

Science fiction-författaren Stanislaw Lem leker i sin bok Summa Technologiae (1964) med tanken att vi kanske kommer att kunna skörda kunskap som producerats av maskiner som vi skördar vete idag – en märklig bild som likställer maskinen med den bördiga jorden, en sorts slutpunkt för den teknik som ett kort tag skiljdes från naturen för att sedan återförenas med den.

Det är här det blir tydligt hur Webers avförtrollning nu reverserats. När tekniken försvinner in i naturen och gömmer sig fylls naturen återigen av intentioner och individualitet. Vi frambesvärjer våra digitala assistenter med rösten och vi får kunskap utan att kunna förklara eller förstå den – likt hur kunskap uppenbaras i den medeltida illuminationen, eller enligt magins regler.

Digitaliseringen – denna förnuftsprocess – leder tillbaka till logos i stoikernas mening, till en generativ princip som ligger till grund för hur universum utvecklas, ett nätverk av proportioner och relationer som döljer sig för oss. Detta återvändande till en förtrollad värld – denna analogisering – blir då nästa naturliga rörelse i teknikens utveckling. Författaren Arthur C. Clarke skrev att varje tillräckligt komplex teknik är omöjlig att skilja från magi – och det är nästan rätt. Varje tillräckligt avancerad teknik är omöjlig att skilja från naturen, från den besjälade natur som under de senaste århundrandena avförtrollats och rationalise-rats in i Webers järnburar.

Det finns en större rörelse här, en mer komplicerande grammatik, som handlar om upplysningens inverkan på vår kultur. Digitaliseringen är ett upplysningens kreatur, en rationalismens triumf uttryckt i teknik och kultur. Upplysningen innehåller emellertid sin egen undergång: samma förnuftstro som producerar individuell frihet och demokrati går under i en alltmer specialiserad kunskap och en avsaknad av delade referensramar, i ett hav av data som löser upp allt i brus.

När vi inser detta inser vi också att den idealiserade digitaliseringen är en fas, något övergående, och först då kan vi börja förbereda oss för en mycket mer komplicerad värld, en återförtrollad verklighet där tekniken dolt sig bakom Isis slöja och återvänt till den magiska natur som den en gång lockades fram ur.

Noter och bildförteckning

1. https://www.regeringen.se/regeringens-politik/digitaliseringsstrategin/, 2017 (hämtat juni 2022).

2. Se t.ex. Edward Luttwak, Strategy: The Logic of War and Peace, 2 utökade uppl., Cambridge, MA: Belknap Press of Harvard University Press, 2001.

3. Se Samuel Arbesman, Overcomplicated: Technology at the Limits of Comprehension, New York: Current, 2016.

4. Se Charles Perrow, Normal Accidents: Living With High-Risk Technologies, 2 utökade uppl., Princeton: Princeton University Press, 1999.

5. Se John Perry Barlow, ”A Declaration of the Independence of Cyberspace”, 8 februari 1996, www.eff.org/cyberspace-independence (hämtat juni 2022).

6. Se David Weinberger, Too Big to Know: Rethinking Knowledge Now That Facts Aren’t Facts, Experts Are Everywhere and the Smartest Person in the Room is the Room, New York: Basic Books, 2011.

Bildförteckning

12–13 Leonardo da Vinci, La Gioconda, 1503–1519.

Resterande bilder är tuschmålningar av hexagram hämtade ur I Ching, Förvandlingarnas bok.

Riksbankens Jubileumsfond: främjar, inspirerar och deltar

Riksbankens Jubileumsfond (RJ) är en fristående stiftelse, som har till ändamål att främja humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning i Sverige. Stiftelsen bildades genom ett beslut i riksdagen 1964, då en donation från Sveriges riksbank godkändes och stadgarna fastställdes. Jubileumsfondens tillkomst var en del av 300-årsfirandet av världens äldsta ännu verksamma centralbank, i vilket även ekonomipriset till Alfred Nobels minne och bankhuset vid Brunkebergstorg ingick. Med bildandet av en stiftelse önskade riksdag och riksbank gagna ett angeläget nationellt ändamål: vetenskaplig forskning med anknytning till Sverige.

I mer än 50 år har stiftelsen nu främjat forskning inom humaniora och samhällsvetenskap. 2021 uppgick det sammanlagda stödet för forskning och samverkan till drygt 500 miljoner kronor. Hundratals forskare inom dessa fält har fått bidrag för att genomföra forskning, bygga upp infrastrukturer och nätverk, knyta nya kontakter och delta i såväl konfe renser och seminarier som i den offentliga debatten.

RJ 2022

Efter digitaliseringen

Redaktör: Jenny Björkman

Redaktionsråd: Nicklas Berild Lundblad, Ingrid Elam, Lisa Irenius, Sven Anders Johansson