EFTER DIGITALISERINGEN
RJ 2022

IDENTITETS-EKONOMIN

Orsi Husz

Riksbankens Jubileumsfond
i samarbete med Makadam förlag

MAKADAM FÖRLAG

GÖTEBORG & STOCKHOLM

WWW.MAKADAMBOK.SE

Efter digitaliseringen är Riksbankens Jubileumsfonds årsbok 2022

Redaktör: Jenny Björkman

Redaktionsråd: Nicklas Berild Lundblad, Ingrid Elam, Lisa Irenius, Sven Anders Johansson

IDENTITETSEKONOMIN

© Orsi Husz 2022

Grafisk form: Johan Laserna

E-boksproduktion: Bulls Graphics, Halmstad 2022

ISBN för denna volym: 978-91-7655-386-2

ISSN 2000-1029

Detta verk är licensierat enligt Creative Commons Erkännande 2.5 Sverige.

För att se en kopia av licensen, besök http://creativecommons.org/licenses/by/2.5/se/ eller kontakta Creative Commons, PO Box 1866, Mountain View, CA 94042, USA.

Innehåll

Förord: Efter digitaliseringen

I glappet mellan det analoga och digitala

När löntagaren blev finanskonsument

Bankerna tar över identitetshanteringen

Identitetens marknad

Plastidentiteter och plastpengar

Att se som en marknad

Plastkorten och identitetsekonomin

Noter och bildförteckning

Presentation av Riksbankens Jubileumsfond

Förord:
Efter digitaliseringen

”Efter digitaliseringen”? Temat kan ge intryck av att digitaliseringen är något avslutat. Först var tillvaron analog, sedan digitaliserades den, och nu är det färdigt. Men rubrikens ”efter” behöver inte betyda att digitaliseringen är ett passerat stadium, och relationen mellan det digitala och det analoga är mer intrikat än man lätt föreställer sig. Trots allt har vi kanske nått en situation eller ett tillstånd där det blivit möjligt att få perspektiv på digitaliseringen, att se kritiskt och nyanserat på dess effekter och förutsättningar.

Texterna som ingår i denna samling täcker innehållsligt ett stort spann men likväl rör de alla frågan vad det digitala är och vad det gör med vår tillvaro. Det handlar, i Nina Wormbs essä, om att det som ofta framställs som en eterisk sfär av ettor och nollor bortom sinnevärlden i själva verket är ytterst resurskrävande och belastande med en mängd e-skräp som följd. Hans Ruin skriver om den paradoxala längtan efter kontroll och underkastelse som kan spåras bakom förväntningarna på AI (artificiell intelligens). Malin Åkerströms essä om mötet som form visar hur den digitala tekniken framkallar både en ny mötesetikett och nya flyktmöjligheter. Och Jesper Olsson beskriver hur binär kod infiltrerar och omorganiserar inte bara läsandet, som i ljudbokens fall, utan kulturen i stort, samtidigt som han visar att det nya alltid är mer sammanvävt med det gamla än det kan förefalla. På område efter område framstår digitaliseringens konsekvenser på så vis som dubbla, eller snarare dialektiska. Den digitalisering som utlovade enkelhet, tycks i realiteten leda till framväxten av alltmer komplexa system, menar Nicklas Berild Lundblad. Om tekniken avslöjar världen verkar den på samma gång dölja den.

I denna essä pekar idéhistorikern Orsi Husz på kontinuiteten i övergången från en pappersbaserad identitetsregim till en digital övervakningskapitalism. På många sätt har Sverige gått i bräschen för en utveckling där vi alltmer lever utan kontanter, och där vi identifierar oss med bank-id:n både för att handla och i kontakt med myndigheter.

Hur har vi hamnat här, frågar sig Orsi Husz. Vad har banken med våra identiteter att göra? Hur kommer det sig att vi är beroende av ett identifikationsbevis utfärdat till oss i vår egenskap av bankkunder när vi agerar som medborgare, föräldrar och patienter?

Digitaliseringen spelar förvisso en viktig roll, men identitets- ekonomin har djupa rötter. ”Kommersiella företag hade förstås insett (marknads)värdet av information om människors liv och beteende långt före datoriseringen”, konstaterar Husz, som här kastar ljus över de ekonomiska identiteternas historia och deras roll för vårt dagliga, och vardagliga, liv i en digital era.

Redaktionen

I glappet mellan
det analoga och digitala

Nästan alla vuxna svenskar använder sina digitala bank-id dagligen och inte bara för betalningar och bankärenden utan även i kontakter med myndigheter, skolor och vårdinstitutioner. Hur kommer det sig att vi är beroende av ett identifikationsbevis utfärdat till oss i vår egenskap av bankkunder när vi agerar som medborgare, föräldrar och patienter? Vad har banken med våra identiteter att göra? Och hur har vi hamnat här? Det ligger nära till hands att koppla detta samband mellan ekonomi och dokumenterade identiteter till samhällets digitalisering. Sambandet kan också framstå som en följd av de senaste årtiondenas finansialiseringsprocess, i vilken finansiella institutioner och ett finansiellt tänkande i ökande grad har kommit att dominera inte bara näringslivet och politiken, utan även vardagslivet.

Digitaliseringen spelar förvisso en viktig roll för hur identifieringen har utvecklats, men det fanns ett ekonomiskt intresse för våra identiteter också i en analog tid. Även den mer specifikt svenska historien om finansinstitutionernas grepp om våra identiteter är längre än man skulle kunna tro. Det är en historia som börjar redan på 1950-talet och går från papper via plast till ettor och nollor. Denna text handlar om identitetsekonomins framväxt, det vill säga om de kommersiella intressenas roll i hur människors identiteter hanterats i samhället. Jag riktar ett särskilt fokus mot plastkort – som identitetsbevis, som betalmedel och som ett led mellan pappersdokument och digitala medier i identifieringens historia.¹

Staten och kyrkan

I internationell historisk forskning kopplas dokumenterade och registrerade identiteter vanligen till den byråkratiska statens framväxt. Historiker har spårat identitetsdokumentens födelse till samhällets organisation i tider av krig, koloniala förvaltningar och statsmaktens ambitioner att kontrollera brottslighet eller rentav bara människors rörelse. Identifiering och registrering av kriminella med hjälp av fingeravtryck, kroppsliga markörer och senare fotografering var en del av detta. Redan under 1800-talet började vetenskap och nya tekniker bistå ”statens minne” i myndigheternas önskemål om en tydlig identifiering av i synnerhet farliga element i samhällskroppen.²

Forskare har också påpekat att id-dokument, det vill säga samhällets standardiserade definitioner och formaliserade övervakning av identiteter, alltid har haft en kulturell innebörd och i praktiken varit medskapare av de identiteter som de avsåg att kontrollera. Det sätt som den officiella frågan ”vem är du” ställs på påverkar och påverkas i sin tur av hur människor tänker kring frågor som ”vem är jag”, ”vilka är vi”, ”vilka är de”.³

Tydliga exempel på detta finns också i den svenska historien. I Sverige har statskyrkan haft hand om folkbokföringen. Den vanligaste identitetshandlingen var prästbetyget som kyrkoherden i hemförsamlingen utfärdade, och som samtidigt fungerade som intyg på innehavarens goda moral. Det fanns olika typer av prästbetyg, såsom åldersbetyg, ett slags dåtida personbevis, eller flyttningsbetyget som ännu vid mitten av 1900-talet användes i identifikationssyfte. Flyttningsbetyget var inte nödvändigtvis en personlig handling; ofta infördes hustru och barn i mannens papper. På så sätt blev det också ett uttryck för samhällets syn på familje- och könsrelationer. Ett flyttningsbetyg var en förtryckt blankett som fylldes i för hand och uppdaterades allteftersom med tillägg och strykningar. Typen av information varierade över tid, men utöver namn, födelsedatum och adress fanns oftast också noteringar om yrke, religion (konfirmation), värnpliktstjänstgöring och vaccinationer. Under äldre tider infördes uppgifter om bland annat läskunnighet. De förutbestämda rubrikerna signalerade vad som var viktigt för samhället att veta och utgjorde en mall i vilken enskilda individers identiteter inordnades.

Av alla identitetsdokument är det passets historia som har studerats mest, i alla fall internationellt; utförligare svenska studier saknas. Huvudperspektivet i narrativen har varit statens övervakning och kontroll, samt nationalstatens formering, alternativt uppluckring. Passet har samtidigt kopplats ihop med skapandet av nationella identiteter.⁴ Det vittnar också om hur samhället såg på personliga identiteter. Ännu under tidigt 1900- tal kunde vissa länders pass, liksom det svenska prästbetyget, ställas ut för en familj istället för en individ. Därtill infördes information om fysiska attribut såsom kroppslängd, ögon- och hårfärg, ansiktsform och i förekommande fall hudfärg. Sådana uppgifter blev därmed formaliserade identitetsmarkörer.

Mediehistorikern Craig Robertson har analyserat hur den dokument- och pappersbaserade identifieringsregimen (documentary regime of verification) under 1800-talet ersatte en äldre sen- sorisk regim, som helt enkelt byggde på att man kände igen människor. Det fungerade inte i moderna samhällen, där folk förflyttade sig i högre grad och träffade fler. Då infördes identitetsdokument av papper, som sedan början av 1900-talet oftast försetts med fotografi. Dessa dokument utgjorde grunden i ett förment objektivt system – de försåg identiteten med ”en distinkt, officiell form”. Robertson skriver om USA men en liknande förändring skedde faktiskt tidigare i Europa. Staten ville skapa lätt avläsbara, registrerbara och stabila officiella identiteter enligt en myndighetsbyråkratisk logik. Identitetsdokumenten kopplades till lokala eller centrala register som också sparades på papper. Robertson menar att den pappersdokumentbaserade regimen först under 2000-talet har avlösts av en digital identifieringsregim, som till skillnad från tidigare regimer domineras av kommersiella aktörer.⁵

Marknaden

Om sådana kommersiella aktörer knappt alls uppmärksammades i den historiska forskningen om äldre tiders identitetshantering, så har intresset för kommersiella krafter i vår digitala era närmast exploderat. Flera forskare har på senare år påpekat hur den digitala världen spårar, koloniserar och kapitaliserar på våra identiteter. Personuppgifter, grupptillhörigheter, smakpreferenser, hälsotillstånd, intressen, värderingar och åsikter förvandlas till varor på en marknad, så att personligt anpassade och algoritmiskt skräddarsydda erbjudanden kan riktas till oss.⁶

Den amerikanska forskaren och samhällskritikern Shoshana Zuboff går ett steg längre. Hon har nyligen publicerat ett uppmärksammat mastodontverk om ”övervakningskapitalismen”, som hon hävdar är en helt ny sorts kapitalism. Medan andra har framhållit att dagens användare av Google, Facebook och liknande plattformar har gjorts till produkter som dessa företag säljer, menar Zuboff att användarnas identiteter och liv är råvaran som de utvinner. Efter algoritmiska bearbetningar kan informationen förädlas till förutsägelser och i förlängningen utnyttjas för att påverka beteenden i en riktning som genererar ekonomiska vinster.

Zuboff har varit framgångsrik i att skapa uppmärksamhet kring frågor om hur sociala medier och ett kapitalistiskt system hänger samman.⁷ Hon skriver att ”vi var oförberedda” inför det omvälvande hot som övervakningskapitalismen innebär, eftersom vi genom historien oftast föreställt oss hot från statsmakter och inte från ”nya företag med fantasieggande namn som drivs av unga genier som verkar kunna erbjuda oss exakt det vi längtar efter för låg eller ingen kostnad”.⁸ Det ligger någonting i det. Även i den tidiga datorålderns svenska debatter om personlig integritet handlade diskussionen mer om myndigheters nya möjligheter till övervakning än om vad kommersiella aktörer kunde tänkas göra.⁹

Men det finns invändningar, inte minst utifrån en historisk synvinkel. Är verkligen det som Zuboff kallar övervakningskapitalism något helt nytt som uppstod hastigt i och med internets framfart under 2000-talet? Eller är det snarare så att kapitalismen har blivit tekniskt bättre på att göra det som den gjort redan tidigare? Kommersiella företag hade förstås insett (marknads-) värdet av information om människors liv och beteende långt före datoriseringen. Livförsäkringsbolagens kortregister över kunder och potentiella försäkringstagare under tidigt 1900-tal i Europa och USA är ett exempel, de första kreditupplysnings- firmornas listor och register ett annat.¹⁰ Men ännu vid denna tid konkurrerade sådana avgränsade ”finansiella identiteter” inte med officiella identiteter. När och hur blev då våra identiteter kommersialiserade i större skala?

Snarare än att studera dagens digitala övervakningskapitalism eller att berätta den längre historien om statens övervakning av våra identiteter, är jag här intresserad av företeelser i glappet mellan den analogt dokumentära identifieringsregimen och den digitala regimen, och undersöker identitetsekonomins bredare samhälleliga framväxt från 1950-talet och framåt i Sverige.

En sådan historia handlar med nödvändighet om marknadens sätt att se. Sociologerna Marion Fourcade och Kieran Healy har i en viktig artikel analyserat ”marknadens seende”, det vill säga hur marknadsaktörer registrerar, kategoriserar och klassificerar människor på ett sätt som i slutänden har potential att forma självuppfattningar och beteenden. Deras begrepp ”seeing like a market” är en parafras på titeln på statsvetaren James C. Scotts kända bok Seeing Like a State, i vilken han undersökte den moderna statens teknokratiska ambitioner att göra undersåtarna ”läsbara” (legible). Som jag har nämnt ovan är pass, nationella identitetsdokument och myndigheternas olika register, både historiskt och idag, exempel på hur staten ”ser” befolkningen och gör den ”läsbar”. Medan Fourcade och Healy belyser marknadens seende med hjälp av det nutida amerikanska systemet med personliga kreditbetyg (credit scoring) som empiriskt exempel, skriver jag om hur marknadsseendet träder fram genom kommersiella identitetsdokument och identifieringstekniker i ett historiskt perspektiv.¹¹

Zuboffs övervakningskapitalism handlar om internet, men identitetens ”datafiering” började redan tidigare. Folkbokföring, liksom övriga myndighetsregister samt kommersiella personregister av olika slag, datoriserades under 1960- och 1970-talen i Sverige. Inom mediehistorisk forskning har man beskrivit skiftet som en övergång från pappersidentiteter till dataidentiteter.¹² Forskarnas fokus på register snarare än på identitetsbevis gör dock att de missar ett medium som var mycket närvarande i vardagslivet, och hade en nyckelroll i att skapa efterkrigstidens identitetsekonomi i västvärlden, nämligen plastkortet. Om plastkort av olika slag från 1960-talet och framåt rent praktiskt blev bärare och förmedlare av identifierande personliga uppgifter om människor, blev de också, i mer symbolisk bemärkelse, föremål för känslor och åsikter om identitetsekonomin. Genom plastkortet materialiserades identifieringens tidiga kopplingar till konsumtionssamhället och vardagens finanser, samtidigt som plastkortens tid överlappar både den pappersbaserade och den digitala identitetshanteringens era. Men först måste frågan om när och hur identiteten blev finansiell besvaras.

När löntagaren blev
finanskonsument

Den svenska bankidentitetens historia sträcker sig tillbaka till den predigitala tiden, eller i alla fall till den tidiga dataåldern. Den började med löneutbetalningarna. Under det sena 1950-talet blev svenska affärsbanker intresserade av vanliga löntagares pengar efter att länge bara haft företag och rika privatpersoner som kunder. Vanliga svenskar hade ofta sparkonton i sparbanker, men satte sällan foten i en affärsbank. Det fanns flera anledningar till det nyväckta intresset för arbetare och lägre tjänstemän. En var att dåtidens kreditregleringar och så kallade likviditetskvoter gjorde att bankerna var i stort behov av kapital för att i förlängningen kunna låna ut pengar till industrin. En annan var det ökade välståndet i samhället; löntagarna hade helt enkelt mer pengar än tidigare.

Från sent 1950-tal gick därför affärsbankerna ut med erbjudanden till arbetsgivare om att de kunde ta över löneutbetalningarna. Istället för att få betalt i kontanter på arbetsplatsen skulle de anställda få sina löner via banköverföring till ett checkkonto. Det sparade mycket administration för arbetsgivarna, som tidigare behövde tillhandahålla lokaler och avlöna personal som skötte löneutbetalningarna. Från statligt håll ansågs systemet vara ”sparstimulerande” eftersom pengarna hamnade direkt på bank och löntagarna förväntades ta ut enbart det de behövde. Bland de första arbetsgivare som tillämpade löneutbetalning via bank var Kalmar stad; redan 1956 tog Handelsbanken över hanteringen av lönerna där. Vid slutet av 1960-talet hade flertalet företag och myndigheter gått över till banklön, de flesta i form av betalningar till så kallade checklönekonton. En liknande förändring till löneutbetalning via banköverföring skedde också i andra länder, men Sverige var tidigt i europeisk jämförelse.¹³

Införandet av checklönekonton ledde till en omställning i den ekonomiska vardagskulturen. ”Man flyttade över människors plånbok till ett bankkonto”, sade en tidigare bankman i en intervju.¹⁴ Under samma period gick arbetsgivare successivt över från vecko- och tvåveckorslöner till månadslöner även för arbetare, något som bara tjänstemän haft tidigare. Hushållets pengar behövde nu hanteras på ett nytt sätt. En undersökning från 1966 visade att bara fem procent av de nya checkkontoinnehavarna dessförinnan hade bankkonto i en affärsbank.¹⁵ Nu behövde de regelbundet besöka banken, vänja sig vid att inte alltid betala kontant och lära sig att bokföra checktransaktioner. En kreditfunktion var dessutom kopplad till checklönekontona. Människor blev därmed beroende av bankerna i sina vardagsekonomiska förehavanden.

Handelsbanksdirektören Jan Wallander skriver i sina memoarer att övergången till checklöner krävde en mental omställning, framför allt hos arbetarna: ”Nu skulle de få konto i en affärsbank, ett av överklassens förtryckarinstrument, och börja skriva ut checkar, också det något som bara borgare sysslade med.”¹⁶ Klassgränser mellan olika slags pengar drogs om, och arbetare skulle börja se sig själva som checkkontohavare och kunder i affärsbanker. Checklönerna var således på flera sätt ett första steg i att etablera ett nytt förhållande till pengar och banker.

Omställningen var stor också från bankernas perspektiv. Lönekonton förändrade inte bara affärsbankernas kundkrets, utan också deras dagliga verksamhet. Hanteringen av små uttag och framför allt mängder av checktransaktioner var dessutom kostsam. Det lönade sig bara om bankerna också kunde sälja andra finansiella tjänster såsom nischade sparkonton, krediter eller hjälp med hantering av vardagsbudgeten. Framför allt siktade bankerna in sig på att bygga upp en stor kundbas, som kunde generera vinster i ett längre tidsperspektiv. Deras marknadsföringsavdelningar växte och personalen omvandlades i praktiken från banktjänstemän till försäljare av finansiella produkter. Bankerna tog successivt också hand om sociala utbetalningar som barnbidrag och studiebidrag. Flera affärsbanker använde sig av metaforen ”ett varuhus i ekonomi” om sig själva i reklamsammanhang. En liknande kommersialisering skedde i sparbankerna. De hade redan den breda kundkretsen av sparkontoinnehavare, men de började nu också erbjuda löneutbetalningar, checkar och andra finansiella tjänster.

Transaktionerna sköttes till en början huvudsakligen traditionellt och bara till vissa delar med datorernas hjälp. Dataexperter från banksektorn minns att det egentligen var den extremt stora mängden checktransaktioner i samband med checklönerna som drev på datoriseringen.¹⁷

Löntagarnas omvandling till finanskonsumenter under 1960-talet var betydelsefull. Redan 1968 påpekade en marknadsföringsexpert på Handelsbanken att bankerna i och med löneutbetalningen och de andra nya finansiella tjänsterna medverkade ”vid dispositionen av varenda krona tillhörande kunden”, vilket skapade ”en mycket intim förbindelse mellan bank och kund”. Utvecklingen handlade om mer än förenklade betalningsformer. Den intima förbindelsen, skrev han, ”tillsammans med det centrala kundregistret har […] öppnat ny epok av marknadsföring av banktjänster för privatpersoner”.¹⁸ Mycket riktigt kände nu bankerna till allt fler detaljer om sina kunders liv, men på samma gång blev bankkontorens kunder långt fler och att känna dem alla personligen – eller ens känna igen dem – blev omöjligt.

Bankerna tar över
identitetshanteringen

Denna nya opersonliga finansiella intimitet var problemfylld. Det tog ett tag innan människor vande sig vid checkarna. Att ta ut hela lönesumman i kontanter var inledningsvis det naturliga, men bankernas snäva öppettider tvingade de nya bankkunderna att ta sina checkhäften i bruk. Sedelautomater fanns till en början inte till hands; den första i Sverige öppnade visserligen redan 1967, bara en vecka efter världens första sedelautomat i Storbritannien, men det dröjde en bit in på 1970-talet innan de blev vanliga.¹⁹

Förutom att rent praktiskt lära sig skriva ut checkar skulle kunderna också tränas i hur man förvarade checkhäften samt informeras om riskerna med övertrassering. Problemen med de finansiellt ”omogna” nya kunderna diskuterades av bankerna och i samhället: Riskerade inte det nya systemet att checkkonton öppnades för folk som inte förmådde sköta dem? Och hur kunde checkbedrägerier undvikas? De viktigaste frågorna var vem som skulle hålla reda på alla nya checklönekunder, och hur kontrollen skulle ske.²⁰

Det nya klientelet anslöts till banken kollektivt på arbetsgivarnas uppdrag. Under den första perioden stod arbetsplatsens/företagets namn på checkhäftet, eller så framgick det av kontonumret. I vissa fall användes anställningsnumret som kontonummer, likt senare tiders personkonto. En artikel från 1956 i Skandinaviska Bankens interna tidning hävdade därför att kontrollen av kontohavarna så att säga var ”inbyggd” i systemet i och med att kontona öppnades ”på arbetsgivarens initiativ och genom dennes försorg för löneutbetalningar. Det bör medföra att eventuella överdragningar omedelbart av banken meddelas arbetsgivaren.” Själva vetskapen om att arbetsgivaren fick reda på oegentligheter borde räcka för att förhindra missbruk, menade skribenten, som senare skulle bli en av bankens direktörer och expert på kreditkortsfrågor.²¹ Det verkar som att bankerna i flera fall kontaktade arbetsgivaren när ett checklönekonto övertrasserades eller missbrukades på annat sätt. Chefen för bankinspektionen fann det, på förekommen anledning, nödvändigt att påpeka i ett brev till affärsbankerna 1960 att lagen om banksekretess också gällde de nya bankkunderna.²² Bankerna skulle självfallet inte hantera kontrollen genom arbetsgivaren. Löntagarna var nu individuella bankkunder, även om alla på ett företag fick sina checkkonton samtidigt. Sättet att tänka om och kontrollera de nya kunderna behövde alltså ändras.

Också detaljhandeln brottades med det nya checksystemet. Betalningar i butiker blev krångligare, eftersom checkhanteringen ännu inte var automatiserad. Både banker och butiker behövde kontrollera att checkkunderna använde sig av rätt namn och konto. Under de första åren brukades en rad olika slags dokument för att syna kundernas identitet. Medlemskort i föreningar, säsongsbiljett till järnvägen, vapenlicens och till och med visitkort accepterades, åtminstone fram till tidigt 1960-tal. Inte bara pappersdokument utan även symboliska objekt såsom vigsel ringar och jubileumsklockor med inskription, eller doktorshattar och liknande, godtogs i flera fall.

Passet var visserligen ett officiellt identitetsdokument, men det var otympligt och folk hade det sällan med sig. Körkort användes ofta som legitimationshandling, men på den tiden var det ett lättförfalskat pappersdokument utan giltighetstid. Det enda officiella identitetskortet gavs ut av Postverket sedan 1909, då det infördes just för att underlätta uthämtning av värdeförsändelser. Även det var gjort av papper och ansågs inte särskilt säkert. Det behövde dock bytas vart tredje år, vilket minskade allmänhetens intresse för att skaffa ett. Ett nationellt identitetskort, så kallat medborgarkort, diskuterades i riksdagen och inom myndigheter vid återkommande tillfällen mellan 1920-tal och 1960-tal. Detta var något som bankerna gärna hade sett, men det blev inte verklighet.²³

Bankföreningen (de svenska affärsbankernas sammanslutning) utvecklade därför ett eget identitetskort som från 1962 utfärdades av bankerna. Alla vars identitet var känd på ett bankkontor kunde hämta ut kortet, som innehöll foto, underskrift och födelsedatum på ett plastlaminerat papper. Det gick fortfarande att legitimera sig på andra sätt, men kontrollen blev strängare. Rikspolisstyrelsen och Köpmannaförbundet krävde dock alltmer bestämt att bankerna själva skulle ta huvudansvaret för att utveckla och förse alla med säkra identitetsdokument. Det var ju trots allt bankerna som hade infört checklönesystemet, menade de.

Problemet var inte bara bristen på tillförlitliga identitetshandlingar, utan också att det i praktiken var svårt att begära av butiks- och bankkunder att de skulle identifiera sig. Många kände sig förnärmade och uppfattade själva frågan som en misstanke. Identitetskontrollen var skambelagd. Det menade exempelvis en skribent i Göteborgs-Tidningen 1961:

Ingen frågar emellertid kontohavarna om vad de tycker. De vill inte ha besväret och obehaget att legitimera sig. Det är obehagligt att behöva plocka fram legitimationshandlingar för att kunna disponera sina egna pengar. Ser jag så fattig eller skum ut att jag måste visa papper på vem jag är? tänker väl nio av tio som uppmanas legitimera sig.²⁴

I många fall blev lösningen att butiksbiträden avstod från att begära legitimation. Bankerna skickade därför ut råd och tips till butiker om hur man lämpligast frågade efter en identitetshandling. Där upprepades en nyckelmening avsedd att rättfärdiga identitetskontrollen: ”Det är för att skydda dina pengar.”²⁵

Den koppling mellan identitetsdokument och pengar, som skapades i praktiken, blev därigenom klart uttalad. Här började dessutom en process som skulle leda till att banken, måhända nödtvunget, tog över den roll som garant av identiteten som prästen, arbetsgivaren eller diverse sociala och professionella sammanslutningar tidigare haft.

Den osäkra identitetskontrollen resulterade i att checkbedrägerierna sköt i höjden under 1960-talets andra hälft. Bankerna tog på Rikspolisstyrelsens begäran bort den garanti som de fram till dess haft för checkar på mindre summor i handeln, vilket i sin tur gjorde butikerna mer sårbara. Behovet av tillförlitliga identitetskontroller blev därmed än mer akut. Detaljhandeln utlyste 1971 en bojkott mot checkar som varade drygt ett och ett halvt år. Efter långdragna förhandlingar kom bankerna och handeln (Köpmannaförbundet, Kooperativa förbundet samt representanter för varuhus, restauranger och bensinstationer) till slut överens om att bojkotten skulle upphöra från 1 februari 1973. Det viktigaste bland villkoren från detaljhandelns sida var att bankerna skulle förse alla checkinnehavare med ett identitetskort som var säkert och lätt att kontrollera, varefter alla checktransaktioner oavsett belopp skulle kräva id-kontroll.

Bankerna och Postverket hade sedan 1965 samarbetat med Rikspolisstyrelsen kring en handlingsplan för säkrare identifiering. Det ledde 1968 till skapandet av företaget AB ID-kort, som ägdes gemensamt av bankerna och staten. Det nya företaget började tillverkningen av identitetskort 1970. Både produktionen och distributionen – som skedde via bankkontoren – intensifierades för att nå målet att förse så gott som alla checkkunder med ett kort före februari 1973. AB ID-kort tillverkade även det helt nya körkortet, vilket från 1974 också accepterades som ”fullgod” legitimation. Till halvårsskiftet 1974 producerade AB ID-kort över fem miljoner nya identitetsdokument, varav två tredjedelar var id-kort och en tredjedel körkort.²⁶ Inom loppet av bara ett par år fick således majoriteten av svenska befolkningen sina bankgodkända id-kort.

En riksomfattande annonskampanj sattes igång 1974–75 för att främja och försvara identitetskontrollerna. Id-kortet visades på affischer, tidningsannonser och planscher på bank och butiksdiskar, inte sällan med texten ”Det är dina pengar id-kortet vill skydda!”.²⁷ Identitetskontrollerna blev så småningom självklara och problemet med skam och motvilja verkade i stort sett ha försvunnit mot 1970-talets mitt. ”Bankidentiteten” hade därmed naturaliserats. Den var individuell, kopplad till privatekonomin och intygades av finansinstitutioner.

Bankernas roll var dock i praktiken ännu större. Inom Bankföreningen tillsattes nämligen Nämnden för legitimationshandlingar, som fattade beslut om vilka handlingar som skulle accepteras. I nämnden ingick utöver flera bankrepresentanter också representanter från Postverket (som även hade bankverksamhet), Bankinspektionen samt det övriga näringslivet, närmare bestämt från Näringslivets säkerhetsdelegation. AB ID-kort hade inte formellt monopol på produktionen, men ett kort som inte var godkänt i banker och butiker var inte lönsamt att tillverka. Exempelvis avvisade nämnden det amerikanska företaget Polaroids begäran att få sitt id-kort godkänt varpå Polaroid anmälde Bankföreningen till Näringsfrihetsombudsmannen för ”ID-monopol”.²⁸

De svenska bankerna etablerade sig således som utfärdare av identitetsbevis till följd av att löntagarna blev finanskonsumenter. Svenskarna lärde sig att använda id-kort i vardagen och övervakningen uppfattades som självklar. En ny finansiell identitet hade skapats och formaliserats.

Identitetens marknad

”Framtidens id-kort ersätter pengar” hävdade en artikel i Veckans Affärer 1974.²⁹ Den rapporterade om att Internationella Standardiseringsorganisationen (ISO) fastställt samma standardformat för identitetskort som kreditkortet redan hade (ett format med koden CR80) samt att kort med de nya standardmåtten skulle utrustas med trespårigt magnetband som databärare. Det svenska AB ID-kort hade redan prototyper klara, men det skulle dröja några år innan det infördes i Sverige.

Artikeln diskuterade id-kortet och kreditkortet som i grunden samma fenomen och meddelade att enligt ISO skulle kreditkort i en nära framtid kunna utrustas med foto och id-korten kunna användas för inköp. Den viktigaste frågan för industrin var, enligt artikeln, att lösa problemet med dataledd personlig identifiering av människor, det vill säga inte med sifferkod, utan exempelvis genom fingeravtryck, röstigenkänning eller maskinläsning av namnteckning. Att läsa själva korten maskinellt var inte ett problem vid det laget, även om sådan utrustning ännu inte användes i butiker men däremot i sedelautomater. ”Det ligger stora pengar i ID-kortmarknaden”, skrev tidningen avslutningsvis. Och på denna marknad tävlade mindre nationella tillverkare med stora internationella aktörer som IBM (med sin magnetbandsteknik) och Polaroid (med sin fototeknik).³⁰

I Sverige hade, som nämnts, AB ID-kort närmast monopolställning – med ett undantag. Under 1970-talet försökte företaget Rollfilm utmana bankernas dominerande roll på området. Rollfilm figurerar också i artikeln i Veckans Affärer som ett av få företag som hade en möjlig lösning för hur datorer skulle känna igen människor. Företaget är intressant på flera sätt. Det illustrerar dels att identitetsdokument och identifieringstekniker blev marknadsvaror redan på 1960-talet, dels att plastmaterialet förmedlade en övergång mellan den analoga dokumentära regimen och den nya digitala identifieringsregimen.

Rollfilm grundades av Eric Rothfjell, som på 1940-talet uppfann en ny teknik och den så kallade Antenna-kameran som möjliggjorde snabb massfotografering samtidigt som personuppgifter avbildades på samma filmruta. Idén att föra ihop porträtt och data kom till när Rothfjell under andra världskriget fick uppdraget att på kort tid fotografera tusentals finska flyktingbarn för att kunna förse dem med identitetspapper. Efter kriget lyckades han patentera och kommersialisera tekniken. Från det sena 1950-talet levererade Rothfjells företag id-dokument i plast i första hand till näringslivet. Storindustrier var hans första kunder, men när Rollfilm inledde ett samarbete med säkerhetsföretaget Securitas började även mindre företag och vissa myndigheter använda Rothfjells id-kort. Det såldes också till utlandet; 1970 hade han exempelvis ensamrätt på internationella studentlegitimationer. Vid samma tid introducerade han färgfoto på id-kort, vilket ansågs vara säkrare. Den kallades i annonseringen för ”dataålderns identitetssystem i färg”.³¹

Andra uppfinningar, som den nämnda automatiska avläsningen av ansikten, följde men förverkligades inte. Lösningen byggde på digital igenkänning av karaktäristiska ansiktslinjer, som inkluderades i form av ett sofistikerat streckmönster på baksidan av kortet. I vilken mån Rothfjells metod hade kunnat bli användbar i praktiken är svårt att bedöma, men han, som en av de första i världen, tecknade patent i USA redan 1974. Forskningen om ansiktsigenkänning och andra biometriska identitetsmarkörer var då ännu i sin linda och skulle få fart under 1990-talet.³²

Fram till att AB ID-kort började sin verksamhet var det alltså Rollfilms id-kort som anlitades när någorlunda säker identifikation behövdes. Rollfilm stod för tillverkningen och den tekniska utformningen, men det var arbetsgivarna, eller skolorna, som säkerställde människors identiteter och hade de register som låg till grund för korten. Fram till 1960-talet fungerade således ofta arbetsgivaren som ”garant för identiteten”.³³ Det var den rollen bankerna definitivt tog över i början av 1970-talet. Rothfjells företag hamnade därför i en svår situation. Liksom Polaroid tidigare anmälde han AB ID-kort och Bankföreningen till Näringsfrihetsombudsmannen, och hotade även med anmälan till Marknadsdomstolen. Näringsfrihetsombudsmannen uttalade sig för Rollfilm, men motståndet hos bankerna var stort.

Rollfilms identitetskort blev visserligen godkänt av Nämnden för legitimationshandlingar, och uppfyllde säkerhetskraven, men bankerna vägrade distribuera det med hänvisning till att de ville hålla nere antalet korttyper. Rothfjells id-kortsimperium hotades därför av konkurs. Under 1970-talet utspelade sig flera turer i den så kallade ”identitetshärvan”, då många, inklusive bankerna, hoppades att staten skulle inrätta en tillsynsmyndighet, eller lagstifta om ett statligt kort, vilket dock inte skedde.³⁴ Det var istället Bankinspektionen som indirekt hade myndighetsansvaret för identifikationsbevisen. Under 1980-talet blev standardisering och certifiering lösningen, och både Bankföreningen och Rothfjell sålde sina id-kortföretag. Även staten sålde sin del av AB ID-kort. Korten distribuerades dock fortfarande av bankerna, som därigenom behöll sin roll som garanter av identiteter.³⁵

Plastidentiteter och plastpengar

Plastmaterialets genomslag i samhället sammanfaller med de kommersiella id-kortens storhetstid, men också med kreditkortens introduktion. Id-kortets nya utformning påminde om kreditkortet, som i sin tur ofta kallades pengar av plast. Sociologen Joe Deville har beskrivit hur viktigt det nya billiga och lätta materialet var för kreditkortens masslansering i USA från slutet av 1950-talet till början av 1970-talet. Orekvirerade plastkort kunde för en mindre kostnad sändas ut i kuvert till hundratusentals amerikaner. Sådant utskick förekom även i Sverige 1962 om än i mycket liten skala.³⁶

Plasten hade även fördelar när det handlade om identifiering. Redan det tidiga 1960-talets id-kort var ”plastinbakade”, men i början var säkerhetsproblemen stora, eftersom plasthöljet gick att montera sönder och fotot kunde tas loss. Inplastningen blev bättre med åren och på nyare kort utgjorde foto och uppgifter ett enda fotografiskt dokument. Plastkort var tekniskt mer avancerade och svårare att förfalska än papperskort och kunde på ett smidigare sätt förmedla maskinläsbar information. Detta var viktigt både för kreditkorten och för de nya id-dokumenten. Redan 1963 skrev Dagens Nyheter om de då nya ”plastgjutna” id-korten: ”Identitetskort av denna typ kan förses med kodtecken som kan avläsas av en central elektronhjärnas avkänningsapparatur.”³⁷ Några år senare var de första bankidentitetskorten från AB ID-kort isotopmärkta. En apparat läste av kortets äkthet samtidigt som giltighetstiden säkrades på ett för det mänskliga ögat osynligt sätt.

Plastkortet ersatte inte bara pappersdokument utan också de ”kreditbrickor” av metall som brukades i de tidiga varuhusens kontosystem och som snarare liknade ett mynt.³⁸ I USA användes dock även, fram till slutet av 1950-talet, små fyrkantiga kort gjorda av plåt, med präglad text och nummer som kunde överföras till papper via en apparat. Prägling var möjlig, och till och med billigare med plastkort.

Både American Express och Bankamericard (senare VISA) lanserade sina plastkort i USA år 1958. Diners Club, som brukar nämnas som världens första kreditkortssystem, fanns sedan 1950, men korten var till en början av hårt papper.³⁹ Plasten förenade papprets och metallens fördelar, den var både lätt och tålig, kunde bära mycket information, inklusive ett foto, och samtidigt användas för överföring av uppgifter genom präglingen. Lite senare kunde digitalt läsbar information på korten säkra överföringen.

Plastkortet kom tidigt till Sverige. Stockholmsvaruhuset NK:s ovala kreditbrickor av mässing byttes 1959 ut mot kontokort av plast. Bara några månader tidigare (hösten 1958, med start 1959) infördes de första plastkreditkorten i Sverige, genom ett samarbete mellan en grupp detaljister i Stockholm som kallade sig för Stockholms Kontoring. Under några år kring 1960 skapades flera olika mindre kreditkortssystem i samarbete mellan detaljister och banker. De flesta av dessa gick samman 1962 och bildade Köpkort AB, ett svenskt nationellt kreditkortssystem som ägdes av affärsbankerna gemensamt och vars plastkort i mörkgrönt och rött blev väl kända. Kreditkorten spreds dock långsamt på 1960-talet, men under 1970-talet växte marknaden explosionsartat.⁴⁰

Samtidigt pågick inom banker och internationella standardiseringskommittéer diskussioner om att använda foto på kreditkort för att underlätta id-kontroller. De svenska bankerna hade sedan 1960-talet långtgående planer på ett nytt slags bankidentitetskort. Ett sådant ”bankkort” eller ”enhetskort” skulle utrustas med foto, streckkod och senare magnetremsa. ”Bankkortet” var tänkt att kunna användas både som identitetsbevis och som kredit- och betalkort.⁴¹

Tillverkningen av olika slags kort sköttes dessutom av samma aktörer. AB ID-kort köpte vid årsskiftet 1975/76 aktierna i Identi-Data Sweden AB, som var den största tillverkaren av kreditkort (och andra transaktionskort som bankomatkort och bensinbolagens betalkort), inte bara i Sverige utan i hela Europa. Likheterna mellan kreditkort och id-handlingar påpekades även i interna publikationer som informerade om fördelarna med samgåendet.⁴²

En närmare blick på det materiella visar alltså hur identitetsbevis och pengar närmade sig varandra samtidigt som plastkortet stod för en övergång mellan en pappersbaserad dokumentär identifieringsregim och en digital sådan. Identitetens plastifiering från det sena 1950-talet kan rentav ses som en egen och finansiellt präglad regim mellan de andra två.

Till en början hade visserligen plastregimens olika kort skilda funktioner och såg även annorlunda ut. De hade dessutom olika moraliska konnotationer: kreditkortet var länge omdebatterat som en symbol för skuldsättning och konsumism, bankomatkortet representerade istället både ett kontantetos och teknisk modernitet, medan id-kortet efter den initiala kritiken förvandlades till vardaglig nödvändighet. Korten blev dock alltmer lika. Alla, även köpkorten, fick något slags identifieringsfunktion (namn, underskrift, sifferkod eller foto). Alla, även id-korten, användes dessutom i samband med ekonomiska transaktioner. Ett kombinerat id-kort och kredit-/betalkort förverkligades inte, men korten fick omkring 1980 samma standardiserade format.⁴³ Plastkortet blev således ett mellanting mellan identifikationsbevis och pengar.

Drömmarna om mängden och typen av digital information som kunde inkluderas i ett plastkort utöver det analogt synliga var många. Redan 1963 diskuterades att de plastgjutna och maskinläsbara id-korten skulle kunna innehålla biologisk information, till exempel blodgrupp.⁴⁴ Eric Rothfjell talade i mitten av 1970-talet om sin metod för automatisk ansiktsigenkänning i termer av ”den genetiskt betingade koden”.⁴⁵ Tio år senare hade industri och handel börjat se identifieringsteknologins stora potential för marknadsinnovationer. Exempelvis rapporterade Dagens Nyheter 1985 att det spirade idéer inom tekoindustrin om vad som kallades Mått-ID-Kort eller KlädCard. Tanken var att ett sådant skulle förmedla maskinläsbara uppgifter om bärarens kroppsform och mått. Kortet skulle enkelt läsas av en dator i klädaffären och när kunden valt ut ett tyg, skulle ett måttsytt klädesplagg tillverkas individuellt (men datorstyrt) åt köparen.⁴⁶ Idéer om hur digital information om individer kunde insamlas och utnyttjas med hjälp av plastkorten leder vidare till nästa kapitel.

Att se som en marknad

De nya bankgodkända identitetskorten var försedda med innehavarens personnummer. Det tidigare folkbokföringsnumret med födelsedatum och ett tresiffrigt födelsenummer kompletterades från 1 januari 1968 med en sista kontrollsiffra som gjorde numret säkrare och mer användbart. Detta revolutionerade bankernas kundregister, som nu kunde sammanföra alla uppgifter om en person. Tidigare hade registren förts kontovis, och kundregister fanns bara inom enskilda kontor. En tidigare systemutvecklingschef från Kreditbanken minns:

För första gången kunde man se hur kunder betedde sig. I samband med att vi introducerade det här systemet så använde vi också insamling av statistik, en enorm mängd statistik. [...] [V]i hade fått ett informationssystem där vi kunde se kunders beteende.

Det var dock först på 1980-talet som banken i praktiken kunde använda sig av den insamlade informationen.⁴⁷

Personnumret möjliggjorde också nya idéer om online-betalningar. Bankföreningen tillsatte 1969 en uppmärksammad utredning, det så kallade SIBOL-projektet (Samarbete för integrerat betalningssystem online, 1969–1971).⁴⁸ I mediebevakningen framhölls att målet var ett kontantfritt samhälle. Planerna inbegrep sammankoppling av bankernas kundregister, kreditupplysningsregister och de bankägda kreditkortföretagens register. Identifieringen skulle ske genom ett kombinerat id-, betal- och kreditkort, det så kallade bankkortet, som nämnts ovan. Det var ett identifikationssätt som kunde kontrolleras både med blotta ögat (foto, namn, nummer) och automatiskt (maskinläsbar information, pinkod). Pinkoden var en nödlösning – i framtiden tänkte man sig identifiering med röst eller fingeravtryck.⁴⁹ Ett sådant ”enhetskort” beskrevs som ”ett grundläggande villkor för hela det skisserade systemet”.⁵⁰ Identiteten, eller i alla fall identitetsbeviset, blev det tänkta kontantfria samhällets ”pengar”.

En initial ambition med SIBOL var också att koppla ihop bankernas register med register hos SCB, Riksbanken och börsen. Efter tre års utredningsarbete övergav man de idéerna, liksom tanken att inom kort avskaffa kontanterna. Det senare förblev dock ett långsiktigt mål samtidigt som arbetet för ett bankgemensamt online-system fortsatte. Tanken var att även butikernas terminaler och så småningom också hemdatorer skulle kunna kopplas till detta betalningssystem. Enhetsbankkortet var länge med i diskussionerna om ett framtida system men avvisades till slut av Bankföreningen 1979 av en rad praktiska skäl.⁵¹

När Bankföreningen 1972 skrev sitt remissvar till betänkandet Data och integritet (SOU 1972:47) ansåg de det nödvändigt att poängtera att ”SIBOL-utredningen behandlar ett rent transportsystem för betalningar och inte något informationssystem”.⁵² Ändå är det svårt att tolka den ursprungliga SIBOL-tanken med sina sammanlänkade register och kombinerade id- och köpkort som något annat än ett försök att skapa ett omfattande ekonomisk-finansiellt informationssystem.

Köpkort, säljkort, informationskort

Drömmen om det kontantfria samhället (och om betydligt billigare administration) hade funnits sedan 1950-talet inom bankvärlden. På 1960-talet uppfattades checklönerna som ett första steg i den riktningen. Kreditkorten sågs som ett andra steg. Bankerna ville dock under 1960-talet ännu inte driva kreditkortsverksamhet i eget namn, mest på grund av den allmänt negativa inställningen mot konsumtionskrediter. Istället skapade affärsbankerna det gemensamma kreditkortsföretaget Köpkort, till vilket även sparbankerna senare anslöt sig. Kortanvändningen fick ordentlig fart först från mitten av 1970-talet, men redan under den nämnda checkbojkotten 1971–73 uppmanade vissa banker sina checklönekunder att skaffa sig Köpkort istället.⁵³

Inom marknadsföringen användes olika strategier för att rättfärdiga de initialt omstridda kreditkorten. Å ena sidan utmålades kortet som den moderna tidens pengar, en metafor som skulle ta udden av kritiken mot att köpa på ”krita” och som dessutom rimmade väl med drömmen om ett kontantlöst samhälle. Å andra sidan framställdes kreditkortet som ett slags ”förtroendebevis”, ”ekonomiskt identitetskort”, något som liknade ett medlemskort.⁵⁴ Det blev en form av standardiserat förtroende i en tid då handlarna inte längre kunde känna sina kunder personligen. Återigen framträder bilden av en hybrid mellan identitetsbevis och betalmedel. Människors identiteter och köpkraft kopplades samman genom korten.

Under 1970-talet började flera nya kreditkortsföretag konkurrera med det bankägda Köpkort AB. På en hårt reglerad marknad gick kreditkortbranschen länge under radarn, eftersom den inte omfattades av bankregleringen, och när konsumtionskrediter reglerades gällde det främst avbetalningshandeln. Köpkorts största utmanare blev Contoföretagen, grundat 1971, som senare bytte namn till InterConto. Företaget drevs av entreprenören Erik Elinder och växte snabbt till näst störst i landet. Vid halvårsskiftet 1979 förvaltade InterConto ca 320 000 konton jämfört med Köpkorts 350 000.⁵⁵ 1978 introducerade InterConto VISA-kortet i Sverige och året efter kom Mastercard (då ännu kallat MasterCharge) som administrerades av Köpkort.

InterConto exemplifierar hur ”marknadens sätt att se” människors identiteter manifesterades i praktiken. Erik Elinder kallade skämtsamt sitt kreditkort för ”säljkort”, för att kontrastera det mot den stora konkurrentens ”köpkort”. Hans ambition var nämligen inte – eller inte bara – att tillhandahålla ”moderna pengar” såsom kortet kallades i Köpkorts reklamslogan. InterConto sålde också, och då till detaljhandeln, en ny kommunikationskanal till kunderna. Företaget administrerade, till skillnad från Köpkort, ett stort antal olika kort, så kallade selektiva kontosystem, bland andra VillaConto för villaägare, StockholmsConto för huvudstadsbor och SkåneConto för konsumenter i Malmö med omnejd. Det gjorde det möjligt att skräddarsy erbjudanden till specifika grupper av kontohavare. Elinders bolag var också ledande i att administrera företagsspecifika konton, till exempel för Ikea (1973) och KappAhl (1974).⁵⁶

Erik Elinder, som hade en bakgrund i reklambranschen och inte inom finans eller datateknik, ansåg tidigt att försäljning av krediter inte var det viktigaste i kortföretagets verksamhet. Den stora potentialen låg istället i att sälja konsumenter, det vill säga den kunskap om köpbeteenden som registrerades genom korten. Elinder såg framför sig utvecklingen av förmåns- och medlemskort som kunde ge innehavaren bonus på sina köp, men också personligt anpassade erbjudanden. Han kallade i linje med detta kreditkortet för ”informationskort” och ville vidareutveckla den funktionen. I flera interna PM under 1970-talet återkom han till idén:

Kontokortet är ett unikt säljinstrument – inte på grund av krediten utan på grund av den kunskap om kunden, som ett kontokort, rätt konstruerat, ger de anslutna affärerna.

[K]ontantkunden går inte att identifiera – kontantkunden är anonym – kontantkunden går ut och in i affärerna utan att binda sig på något sätt. Kontantkunden är ur den synpunkten ointressant. Till skillnad från detta: kontokortskunden har namn, adress, telefonnummer, ekonomi, köpvanor, betalningsförmåga, livsstil etc in i minsta detalj registrerat. Detta är inte något hemskt och farligt, det är triviala ting ur säkerhetssynpunkt etc. Däremot är det en unik tillgång för en köpman, som vill ge extra service och som vill ta väl hand om sina kunder, som vill tillfredsställa kunden till rimliga kostnader.

Vad allt vet vi inte om denna människa, som kan vara av oskattbart värde för den köpman som vill sälja varor till vederbörande.⁵⁷

Här framträder en tidig vision om personlig anpassning (personalization) eller one-to one marketing, som slog igenom inom marknadsföringen först på 1990-talet.⁵⁸ Elinders ambitioner sträckte sig längre än förmedling av direktreklam byggd på registerdata, som var det vanliga under 1970- och 1980-talen. Han skissade framtida möjligheter för individuellt utformade köperbjudanden, vilket var något annat än dåtidens segmentering av konsumenter i olika målgrupper för riktade marknadsföringssatsningar. Man skulle ”lära känna” kunden även om det endast var möjligt med hjälp av databehandling, och det var den kund-kunskapen som borde bli företagets huvudsakliga produkt. I Elinders tankevärld var företagens tillgång till denna kunskap fördelaktig också för konsumenten som därigenom skulle få bättre service. Den nya intima relationen mellan finansföretagen och deras kunder, som Handelsbankens marknadsförare uppmärksammade redan 1968, skulle nu enligt dessa nya idéer paketeras och säljas vidare.

I 1970-talets debatter om personlig integritet i dataåldern hänvisade man ofta till faran att kommersiella företag skulle utnyttja stora offentliga register. Mer sällan varnades det för företagens eget insamlande och bearbetning av data. Det talades om hur datoriseringen omvandlade alla till ”registermänniskor i ett avhumaniserat samhälle”,⁵⁹ men i själva verket var framtidsambitionen, Elinders och andras, tvärtom att känna alla sina kunder personligen, om än med datorernas hjälp. Modernitetens anonyma, kontantbaserade ekonomi skulle förvandlas till ett nytt slags ”personaliserad” ekonomi. Drömmen om att kapitalisera på människors identiteter fanns således långt före Facebook och Google.

Plastkorten och identitetsekonomin

Bankernas dominerande roll särskiljer den svenska (och nordiska) utvecklingen, men kommersiella intressen för identifiering fanns även i andra länder. Den svenska historien ger samtidigt en sällsynt tydlig historisk bild av identitetens finansialisering. Identifieringens koppling till både finansmarknaden och vardagens finanser uppstod redan före digitaliseringens genomslag. Identitetsekonomin började utvecklas betydligt tidigare än vad Shoshana Zuboffs tes om övervakningskapitalismen antyder.

Den stora förändringen i Sverige kom med checklönerna, som förvandlade löntagare till bankkunder och skapade ett behov av att identifiera de nya finanskonsumenterna. Det som till en början kändes ovant och skamligt naturaliserades genom identifieringens koppling till vardagsekonomin och med hjälp av de bankutgivna id-korten. Nästa steg var kreditkortet, där människors identiteter ständigt behövde intygas i vardagens ekonomiska mellanhavanden. Kortet möjliggjorde samtidigt en registrering av köptransaktioner, vilket tidigt gav upphov till drömmar om att göra kunskapen om kunderna till den huvudsakliga varan.

Det materiella är viktigt i sammanhanget. Övergången från en pappersbaserad dokumentär identifieringsregim, med staten som främsta övervakare, till den digitala och kommersiella övervakningskapitalismen har gått via plastkorten och plastidentiteterna. Plastkorten kunde läsas av både av människor och maskiner. De var både identitetsbevis och en form av pengar; deras form anpassades till plånboken och plånböckerna till korten. De utfärdades och kontrollerades inte av myndigheter utan av kommersiella aktörer, ofta dock i samarbete med staten, eller i alla fall i kontakt med statliga registreringssystem. Id-kort och kreditkort började alltmer likna varandra både i form och funktion. Identitetens finansialisering fick således sitt första materiella uttryck i plastkorten, som därtill ofta kanaliserade känslor och vardagsattityder i relation till identitetsekonomins nya mekanismer. Därför menar jag att man kan tala om en plastregim mellan den dokumentära (analoga) och den digitala identifieringsregimen. Det är under denna regim som identitetsekonomin växer fram, i alla fall i västvärlden.

Plastkorten började spridas mot slutet av den historiskt relativt korta kontantparentesen. Det var en period mellan äldre tiders ekonomi, där vardagens kreditrelationer ofta byggde på personligt förtroende eller existerande beroendesituationer, och dagens digitala betalningssystem, där skillnaden mellan kreditköp och kontantköp delvis suddats ut. Kontanthandelns anonyma ekonomiska relationer började tidigt luckras upp, först genom butiksspecifika kontosystem, sedan checken som hörde till lönekonton och till sist kreditkortet och betalkortet. Finansföretagen insåg redan på 1960- och 1970-talen den ekonomiska potentialen i att dessa relationer inte var anonyma, och denna nya ”intima förbindelse” med kunden kunde utnyttjas ekonomiskt. Även idén att sälja kunskapen om kundernas beteende till tredje part fanns redan då.

En historisk blick på den finansiella identitetens framväxt och dess materiella/tekniska anordningar tydliggör det oftast osynliga sambandet mellan identitet och pengar. Idag behövs inte plastkorten längre som förmedlingslänk mellan datasystem och människor. Identifieringen sker med digitala bank-id, pinkoder, fingeravtryck, ansiktsigenkänning, Google ID, Facebookprofil eller andra inloggningssätt. Det ”personliga” i dessa relationer återkommer i form av datorgenererad personanpassning. Vi har fortfarande plastkort, men de är egentligen bara kvarlevor från plastidentitetens regim och kommer sannolikt att försvinna inom en inte så avlägsen framtid.

Identitetsbevis, liksom pengar, både i materiell och i digital form, är teknologier för att förmedla och säkra förtroende. Vem garanterar att en person är den som hon eller han utger sig för att vara, och att de fordringar som pengarna representerar kan uppfyllas i framtiden? Staten har historiskt stått som garant. Identitetsekonomins framväxt, med banker och privata företag som identitetshanterare, innebär inte nödvändigtvis att stater har abdikerat. I länder som Kina och Indien har statligt kontrollerade, kombinerade digitala betal- och id-system införts.

I Sverige tillhandahålls e-legitimationer fortfarande av kommersiella aktörer, men myndigheternas tillsyn har ökat.⁶⁰ Myndighetsgaranterade identiteter kan bli viktiga exempelvis under en pandemi och officiella identiteter kan splittras upp för att fokusera på enskilda aspekter, som i det nya covid-beviset. En speciell typ av digitala pengar är kryptovalutor (exempelvis bitcoin), och i det fallet ligger förtroendet varken hos stater eller penninginstitutioner utan är grundat i själva teknologin. Kan något liknande vara på gång vad gäller identitetsbevisen – är vi redan på väg mot kryptoidentiteter? Oavsett om vi kommer att se en sådan utveckling eller de myndighetsgaranterade identiteternas återkomst, är det viktigt att reflektera över vilket slags förtroende som egentligen ligger inbäddat i identitetsbevisen.

Noter och bildförteckning

1. Delar av denna text bygger på två av mina tidigare publikationer: Orsi Husz, ”Bank Identity: Banks, ID Cards, and the Emergence of a Financial Identification Society in Sweden”, Enterprise & Society, vol. 19, nr 2 (juni), 2018, s. 391–429 (https://doi.org/10.1017/eso.2017.43) och ”Money Cards and Identity Cards: De-vicing Consumer Credit in Post-war Sweden”, Journal of Cultural Economy, vol. 14, nr 2, 2021, s. 139–158 (https://www.tand-fonline.com/doi/full/10.1080/17530350.2020.1719868). Se dessa för vidare referenser, när inget annat anges. Forskningen har finansierats av Vetenskapsrådet och Riksbankens Jubileumsfond.

2. Matt K. Matsuda, The Memory of the Modern, New York: Oxford University Press, 1996, s. 121; Ilsen About, James Brown & Gayle Lonergan (red.), Identification and Registration Practices in Transnational Perspective: People, Papers and Practices, Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2013.

3. T.ex. Jane Caplan & John C. Torpey (red.), Documenting Individual Identity: The Development of State Practicesin the Modern World, Princeton: Princeton University Press, 2001; Craig Robertson, ”A Documentary Regime of Verification”, Cultural Studies, vol. 23, nr 3, 2009, s. 329–354; Craig Robertson, The Passport in America: The History of a Document, New York: Oxford University Press, 2010; Edward Higgs, Identifying the English: A History of Personal Identification 1500 to the Present, London: Bloomsbury, 2011; Colin Koopman, How We Became Our Data: A Genealogy of the Informational Person, Chicago: University of Chicago Press, 2019.

4. Bl.a. John Torpey, The Invention of the Passport: Surveillance, Citizenship and the State, Cambridge: Cambridge University Press, 1999. Se också Higgs 2011. Om äldre svenska resedokument, se Anna-Brita Lövgren, Staten och folk på väg: Pass i Sverige från Gustav Vasas tid till 1860, Lund: Nordic Academic Press, 2018.

5. Higgs 2011; Robertson 2009; Robertson 2010. Citatet hämtat från s.71 i Craig Robertson, ”'You Lie!' Identity, Paper, and the Materiality of Information”, The Communication Review, vol. 17, nr 2, 2014, s. 71, min översättning av citatet ”[Paper, in the form of files, documents, and certificates, gives identity] a distinct official shape”.

6. Se bl.a. David Lyon (red.), Surveillance as Social Sorting: Privacy, Risk, and Digital Discrimination, London: Routledge, 2003; Daniel Solove, The Digital Person: Technology and Privacy in the Information Age, New York: New York University Press, 2004. För nyare exempel, se Nick Couldry & Ulysses A. Meijas, The Costs of Connection: How Data Is Colonizing Human Life and Appropriating It for Capitalism, Stanford: Stanford University Press, 2019; Celia Lury & Sophie Day, ”Algorithmic Personalization as a Mode of Individuation”, Theory, Culture & Society, vol. 36, nr 2 (mars), 2019, s. 17–37 (https://doi.org/10.1177/0263276418818888).

7. Shoshana Zuboff, Övervakningskapitalismen: Vid maktens nya frontlinjer, Stockholm: Ordfront, 2021 (orig. 2019). Se också Sue Curry Jansen & Jefferson Pooley, ”Blurring Genres and Violating Guild Norms: A Review of Reviews of The Age of Surveillance Capitalism”, New Media & Society, vol. 23, nr 9 (september), 2021, s. 2839–2851.

8. Zuboff 2021, s. 69–70.

9. Data och integritet, SOU 1972:47, s. 187 om selektiv direktreklam baserad på offentliga register. Se även Lars Ilshammar, Offentlighetens nya rum: Teknik och politik i Sverige 1969–1999, Örebro: Örebro universitet, 2002; Johan Fredrikzon, Kretslopp av data: Miljö, befolkning, förvaltning och den tidiga digitaliseringens kulturtekniker, Lund: Mediehistoriskt arkiv, 2021, kap. 6.

10. Se bl.a. Alf Sjöblom, Trygghet som handelsvara: Privat folkförsäkring i detframväxande välfärdssamhället 1900–1950, Stockholm: Historiska institutionen, Stockholms universitet, 2016; Josh Lauer, Creditworthy: A History of Consumer Surveillance and Financial Identity in America, New York: Columbia University Press, 2017.

11. Marion Fourcade & Kieran Healy, ”Seeing Like a Market”, Socio-Economic Review, vol. 15, nr 1 (januari), 2017, s. 9–29. Se även Sarah E. Igo, The Known Citizen: A History of Privacy in Modern America, Cambridge, MA: Harvard University Press, 2018, kap. 2.

12. Robertson 2010; Fredrikzon 2021, s. 235–236.

13. Husz 2018; Ulf Olsson, Utvecklingens centrum: Skandinaviska Enskilda Banken och dess föregångare 1856–1996, Stockholm: SEB, 1997, s. 175–178; Utredningen om sparstimulerande åtgärder, Betänkande med förslag beträffande ändrade formerför utbetalning av löner till i statens tjänst anställda [Stockholm]: [Finansdep.], 1960.

14. Gunnar Enroth i Björn Thodenius (red.), Teknisk utveckling i bankerna fram till 1985: Transkript av vittnesseminarium vid Tekniska museet, Stockholm: Avdelningen för teknik- och vetenskapshistoria, KTH, 2008, s. 13.

15. ”Checklönekunden – attityder och vanor” 1966, vol. F2b:7, Svenska Bankföreningens arkiv, Centrum för Näringslivshistoria (CfN).

16. Jan Wallander, Forskaren som bankdirektör, Stockholm: SNS förlag, 1998, s. 31. Se även Björn Thodenius (red.), IT i bank- och finanssektorn 1960–1985: Transkript av ett vittnesseminarium vid Tekniska museet, Stockholm: Avdelningen för teknik- och vetenskapshistoria, KTH, 2008, s. 45.

17. Thodenius (red.), Teknisk utveckling i bankerna fram till 1985, 2008, t.ex. s. 14.

18. Internt meddelande 29/3 1968, Marknadsavdelningen, Ärende: Marketing Research inom AMS, vol. F4:11, Handelsbankens arkiv, CfN.

19. Husz 2018; Bernardo Båtiz-Lazo, Tobias Karlsson & Björn Thodenius, ”The Origins of the Cashless Society: Cash Dispensers, Direct to Account Payments and the Development of Online Real-Time Networks, c. 1965–1985”, Essays in Economic & Business History, vol. 32, 2014, s. 100–137.

20. DsFi 1971:12, PM angående åtgärder för att motverka checkmissbruket, Stockholm: Finansdepartementet, 1971, s. 1–2.

21. H. Bergström, ”Check i snabbköpet – ingen utopi”, Din Bank nr 5–6, 1956.

22. Husz 2018, s. 407. Brev från Chefen för Kungl. Bank- och fondinspektionen, K. Wulff till samtliga bankaktiebolag, Stockholm 8/4 1960, vol. F:71/43(141), Skandinaviska Bankens arkiv, CfN. Se även tidningsklippet ”Bank går till arbetsgivare om checkkonto överskrides”, H.T. 26/3 1960, i samma arkivvolym.

23. Husz 2018, s. 403, 409; se också ”Skärpt kamp om checkskoj. Förslag om medborgarkort”, Dagens Nyheter (DN) 4/3 1965 och Erik Andersson Perdahl, ”Papers Please”, masteruppsats framlagd vid Ekonomiskhistoriska institutionen, Uppsala universitet, hösten 2021.

24. ”Dragkamp om checken”, Göteborgs-Tidningen 9/4 1961, pressklipp, vol. F:71/43 (141), Skandinaviska Bankens arkiv, CfN.

25. Husz 2018, s. 412; ”Kan ni legitimera er”, Din Bank, nr 2, 1962; ”Kan ni legitimera er?” (del 2), Din Bank, nr 3, 1962. Se också exempel på informationsmaterial i arkivet för Checklöneutredningen 1968–1971, Riksarkivet (RA).

26. ”När AB ID-kort startade tillverkningen”, ID-nytt, nr 3–4, 1974, Var- dagstryck, Kungl. biblioteket (KB).

27. ID-nytt, nr 1, 1975, Vardagstryck, KB.

28. ”Bankföreningen anmäld till NO”, DN 24/2 1973.

29. ”Framtidens id-kort ersätter pengar”, Veckans Affärer 5/12 1974, s. 33.

30. ”Framtidens id-kort ersätter pengar”.

31. ”Han plåtar oss nästan alla”, DN 30/12 1970; annons t.ex. i DN 30/3 1971: ”Eric Rothfjell”, i Svenska uppfinnarföreningen, Från idé till produkt: En samling svenska uppfinnare berättar om sitt arbete, Stockholm: Styrelsen för teknisk utveckling, 1981, s. 57–63; ”Nytt ID-kort för Rothfjell”, DN 2/7 1975; ”Skarp NO-kritik för ID-monopol”, DN 18/9 1975; ”Striden om ID-korten. Konkurrenten Rollfilm hotas av kronofogden”, DN 23/9 1975.

32. Rothfjell, Rolf Eric, Method for identifying individuals using selected characteristic body curves. US Patent, 3,805,238, 16 april 1974. Jfr Kelly Gates, Our Biometric Future: Facial Recognition Technology and the Culture of Surveillance, New York: New York University Press, 2011.

33. ”Plastgjutna identitetskort i stor säkerhetskampanj”, DN 15/1 1963: ”Arbetsgivare garant för rätt identitet”.

34. Angående ”identitetshärvan”, se ”Framtidens id-kort ersätter pengar”. Andra exempel på tidningarnas bevakning av id-kortsfrågan: ”ID-kortstriden”, DN 25/9 1975; ”Bankerna måste ta Rollfilm-kort”; DN 1/2 1979.

35. Husz 2018. Se också ”Id-kort och koder nycklar till livet”, DN 16/2 1984.

36. Joe Deville, ”Paying with Plastic: The Enduring Presence of the Credit Card”, i Jennifer Gabrys, Gay Hawkins & Mike Michael (red.), Accumulation: The Material Politics of Plastic, London: Routledge, 2014, s. 87–104; Joe Nocera, A Piece of the Action: How the Middle Class Joined the Money Class, New York: Simon & Schuster, 2013 (orig. 1994). Se ”Modehus lockar kunder med kreditkort i brev”, Aftonbladet 6/12 1962 och transkription av ”Telefonsamtal den 26/4 med Göran Oldenburg” (1978?), vol. Kontoboken, Erik Elinders arkiv, CfN. Se också Akos Rona-Tas & Alya Guseva, Plastic Money: Constructing Markets for Credit Cards in Eight Postcommunist Countries, Stanford: Stanford University Press, 2014.

37. ”Plastgjutna identitetskort i stor säkerhetskampanj”.

38. Även officiella identitetsbrickor tillverkades av metall, men dessa var inte avsedda för dagligt bruk, utan för identifiering i händelse av krig, så kallade dödsbrickor.

39. Deville 2014; Bernardo Bátiz-Lazo & Gustavo A. Del Angel, ”The Ascent of Plastic Money: International Adoption of the Bank Credit Card, 1950–1975”, Business History Review, vol. 92, nr 3, 2018, s. 509–533; transkription av ”Telefonsamtal den 26/4 med Göran Oldenburg”.

40. Husz 2021.

41. Om bankkort/enhetskort, se ”Checkhanteringen kan göras mycket enklare”, Köpmannen 3/3 1980; Styrelseprotokoll 21/11 1979, Svenska Bankföreningens arkiv, CfN.

42. Broschyr, AB ID kort 1974–1976, Vardagstryck, KB;”Köp utan kontanter, Handeln storsatsar”, DN 11/6 1980.

43. ”Svensk standard för transaktionskort”, Id-nytt, nr 3–4, 1977; ”CR 80 standard för ID.kort”, Id-nytt, nr 2–3, 1978.

44. ”Plastgjutna identitetskort i stor säkerhetskampanj”.

45. ”Nu kan datorn känna igen er!”, Expressen 21/2 1973.

46. ”Datorisering kan göra oss till världsetta”, DN 27/1 1985.

47. Gunnar Enroth i Thodenius (red.), Teknisk utveckling i bankerna fram till 1985, 2008, s. 15.

48. SIBOL [Samarbete för integrerat betalningssystem on-line]-systemet, Stockholm: SIBOL, 1972, band 1–4; Thodenius (red.), Teknisk utveckling i bankerna fram till 1985, 2008, s. 14.

49. ”Bankerna vill inte avskaffa kontanter”, DN 5/9 1972; Styrelseprotokoll 16/4 1969 § 74, bilagor 6–13, Svenska Bankföreningens arkiv, CfN.

50. ”Elektroniskt betalningssystem”, PM 20/3 1969, bilaga till Styrelsens protokoll 16/4 1969 § 74, Svenska Bankföreningens arkiv, CfN.

51. ”Förslag till nytt id-kortssystem”, 6/11 1979, bilaga till Styrelsens protokoll 21/11 1979, § 197, Svenska Bankföreningens arkiv, CfN.

52. Remissvar ”Till Justitiedepartementet”, 18/10 1972, bilaga till Styrelsens protokoll 18/10 1972, § 228, Svenska Bankföreningens arkiv, CfN.

53. Kontokuriren 1971; informationsblad i Checklöneutredningens arkiv, RA; DsFi 1971:12, s. 66. Om kritiken mot kreditkorten och kreditkortsmarknadens framväxt, se Husz 2021; Orsi Husz & David Larsson Heidenblad, ”The Making of Everyman's Capitalism in Sweden: Micro-Infrastructures, Unlearning, and Moral Boundary Work”, Enterprise & Society, 2021, s. 1–30 (https://doi.org/10.1017/eso.2021.41).

54. Husz 2021. Jfr Bernardo Bátiz-Lazo, Thomas Haigh & David L. Stearns, ”How the Future Shaped the Past: The Case of the Cashless Society”, Enterprise & Society, vol. 15, nr 1, 2014, s. 103–131.

55. Elinder till Spencer Nilson (utan datum), i Vol. Conto-historia, Erik Elinders arkiv, CfN.

56. Om Elinder och InterConto, se Orsi Husz, ”The Entrepreneur's Dream: Credit Card History between PR and Academic Research”, i Johan Östling et al. (red.), Histories of Knowledge in Postwar Scandinavia: Actors, Arenas, and Aspirations, Abingdon, Oxon: Routledge, 2020 (https://www.taylorfrancis.com/chapters/entrepreneur-dream-orsi-husz/e/10.4324/9781003019275-10?context=ubx&refId=7e9ca262-306b-43c0-b6aa-051aa56c6df9).

57. Citaten är från olika PM författade 1978 (9/8 och 29/8), men frågan har diskuterats inom företaget redan 1972 och återkom igen 1980. Erik Elinders arkiv, CfN. Kursivering i citat motsvarar understrykning i originalet.

58. Ingmar Tufvesson, Hundra år av marknadsföring, Lund: Studentlitteratur, 2005.

59. ”Effektivitet måste vägas mot integritetsskyddet”, DN 29/4 1971.

60. 2011 skapades E-legitimationsnämnden, för att övervaka elektroniska identifikationstekniker. 2018 införlivades nämnden i den nya Myndigheten för digital förvaltning (DIGG). Först 2005 infördes ett nationellt id-kort (i plast) i Sverige, som gäller inom hela EU.

Bildförteckning

20–21 Reklambild för Sundsvallsbanken. Okänt fotograferingsår (tidigast 1964). Foto: Norrlandsbild / Sundsvalls museum.

28–29 Reklam/ informationspropaganda från Affärsbankerna, Ekonomisk revy, nr 6 (juni), 1971. Foto: KB. Reklamblad 1967, Köpkorts arkiv, CfN. Foto: Centrum för Näringslivshistoria (www.naringslivshistoria.se).

34–35 Uppslag i tidningen Köpmannen, nr 27–32 (30 juni), 1980. Foto: KB.

42–43 Illustration till artikeln ”Datorisering kan göra oss till världsetta”, Dagens Nyheter 27/1 1985.

52–53 Bank-id. Foto: Nicklas Thegerström/DN/TT.

Riksbankens Jubileumsfond: främjar, inspirerar och deltar

Riksbankens Jubileumsfond (RJ) är en fristående stiftelse, som har till ändamål att främja humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning i Sverige. Stiftelsen bildades genom ett beslut i riksdagen 1964, då en donation från Sveriges riksbank godkändes och stadgarna fastställdes. Jubileumsfondens tillkomst var en del av 300-årsfirandet av världens äldsta ännu verksamma centralbank, i vilket även ekonomipriset till Alfred Nobels minne och bankhuset vid Brunkebergstorg ingick. Med bildandet av en stiftelse önskade riksdag och riksbank gagna ett angeläget nationellt ändamål: vetenskaplig forskning med anknytning till Sverige.

I mer än 50 år har stiftelsen nu främjat forskning inom humaniora och samhällsvetenskap. 2021 uppgick det sammanlagda stödet för forskning och samverkan till drygt 500 miljoner kronor. Hundratals forskare inom dessa fält har fått bidrag för att genomföra forskning, bygga upp infrastrukturer och nätverk, knyta nya kontakter och delta i såväl konferenser och seminarier som i den offentliga debatten.

RJ 2022

Efter digitaliseringen

Redaktör: Jenny Björkman

Redaktionsråd: Nicklas Berild Lundblad, Ingrid Elam, Lisa Irenius, Sven Anders Johansson