DÖDSSYNDERNA I VÅR TID

RJ 2023

FROSSERI

Man måste väl få unna sig?

MARIA WOLRATH SÖDERBERG

Riksbankens Jubileumsfond

i samarbete med Makadam förlag

MAKADAM FÖRLAG

GÖTEBORG & STOCKHOLM

WWW.MAKADAMBOK.SE

Dödssynderna i vår tid är Riksbankens Jubileumsfonds

årsbok 2023

Redaktör: Jenny Björkman

Redaktionsråd: Ingrid Elam, Lisa Irenius,

Sven Anders Johansson

FROSSERI. MAN MÅSTE VÄL FÅ UNNA SIG?

© Maria Wolrath Söderberg 2023

Grafisk form: Johan Laserna

E-boksproduktion: Bulls Graphics, Halmstad 2023

ISBN för denna volym: 978-91-7655-436-4

ISSN 2000-1029

Detta verk är licensierat enligt Creative Commons Erkännande 2.5 Sverige.

För att se en kopia av licensen, besök http://creativecommons.org/licenses/by/2.5/se/ eller kontakta Creative Commons, PO Box 1866, Mountain View, CA 94042, USA.

Innehåll

Förord: Dödssynderna i vår tid

En padda i gapet

Att kalasa på någon annans utsläppsutrymme

Den frossande människan

Teknikfrälsningens falska hopp

Vi kan avstå

”Because I’m worth it”

… men andra är ju värre

Vi är ju bara människor

Bakom sprickan väntar förnöjsamheten

Men systemet då?

Frosseriets comeback som dödssynd

Noter

Presentation av Riksbankens Jubileumsfond

Förord:
Dödssynderna i vår tid

Avund, frosseri, girighet, högmod, kättja, lättja och vrede – vilken betydelse har de sju dödssynderna, så som de organiserades för drygt 1500 år sedan av påven Gregorius den store, i dagens Sverige? Är det verkligen befogat att ägna sju essäer åt dem? Vi lever trots allt i ett av de mest sekulära samhällena i världen, ett samhälle där det förefaller mer troligt att helvetet är namnet på en nattklubb än en plats för syndare. Att leva ut sin lust är inte bara tillåtet – det anses också hälsosamt. Att släppa på trycket, att känna sig stolt, att tjäna pengar och äta lyxigt är också sådant som vi premierar – vi unnar oss, och det är vi självklart värda!

Samtidigt finns det andra tecken i tiden som tyder på en moralens återkomst. Klimatkrisen och de livsstilsförändringar som den pressar fram, ökad ojämlikhet och ofattbart rika människor i kombination med flyktingströmmar och krig i vårt närområde är samtidsfenomen som gör att vi allt oftare talar i termer av moral, åtminstone att döma av dagspressen. En enkel sökning i svenska dagstidningar visar att användningen av ordet ”moral” ökat tiofalt sedan 2014.

Ett annat tecken på moralens återkomst i samhällsdebatten är den roll som skam spelar i det som går under begreppet cancel- eller call-out-culture. Det har skett en ökning av det offentliga förnedrandet, så kallat skammande, när en ny nätgenererad social kontroll har vuxit fram. Förnedring på nätet har dessutom blivit en strategi för olika grupper för att åstadkomma förändring, som ett slags modern, skamdriven konsumentmakt. Trots att de flesta ser faror med att låta skam driva ett offentligt samtal, finns det de som menar att det kan vara något bra, och ett effektivt sätt att förändra folks beteenden och moral.

I den politiska sfären hänvisas allt oftare till gott och ont. Men det vissa uppfattar som gott kallar andra godhetssignalering, och vad är det annat än högmod? Att betrakta somliga som fullständigt skamlösa, å andra sidan, kan ses som del av samma trend. Ordet skamlös användes för övrigt nästan inte alls under 2000-talets början, men har ökat från 2014. Det finns de som menar att vi lever i en post-post-politisk värld, en hyperpolitisk era, där allt är politik, och därmed kan klassas som gott eller ont. Engagemang är bara ett klick bort, men lika flyktigt som kärlek på Tinder. Massrörelser dör lika fort som de bildas, och resultatet är ett slags överhettad diskussion som tar upp allt, men fördjupar intet, som snabbt konstaterar om något är rätt eller fel/gott eller ont, och där den som hamnar på fel sida om en dragen linje lätt kan drabbas av kölhalning i allmän åsyn.

I det perspektivet finns det anledning att återvända till dödssynderna och de moraliska anspråk som de har. Synder och laster är dessutom individuella. Målet med att inte synda är den egna frälsningen, inte kollektiv förändring. Att det egna beteendet och vår personliga moral accentueras är symptomatiskt för vår tids individualism. Fokus på synder passar således en era som hyllar jaget.

Men dödssynderna har också alltid haft en obestridlig kollektiv dimension. När Vatikanen 2008 lanserade sju kompletterande dödssynder var syftet att anpassa synderna till dagens globala verklighet och betona den sociala interaktionen människor emellan: miljöförstöring, medicinska eller andra moraliskt omstridda experiment på människor, genmanipulation, drogmissbruk, vållande till fattigdom, orimlig rikedom samt att medverka till sådant som leder till social orättvisa.

Värt att minnas är också att dödssynderna egentligen inte handlar om det värsta vi människor kan ägna oss åt. Redan under medeltiden fanns det värre saker än lättja och kättja. Våldtäkt och mord var betydligt allvarligare brott, men dödssynderna ansågs farliga eftersom de riskerade att göra oss till slavar under våra egna känslor, slå ut vår rationalitet och skapa ett beroende av de kickar som synderna gav. Dödssynderna hotade att förtära oss. Och precis som de moderna, uppgraderade dödssynderna har de gamla dödssynderna faktiskt alltid syftat på sådana försyndelser och illgärningar som hotar att slita sönder samhället, och på sådana känslor som hotar att dra oss bort från det goda och det rätta.

Nog låter det alltjämt angeläget? I denna samling texter har sju forskare utifrån sin egen forskning tagit sig an var sin dödssynd, för att mer konkret pröva syndernas relevans i vår tid och ta reda på vad de kan lära oss, om oss själva och våra samhällen.

I denna essä skriver retorikforskaren Maria Wolrath Söderberg om frosseri. Men det är inte osunt ätande som står i centrum; istället har hon vänt blicken mot den enorma överkonsumtion som idag är i det närmaste global. Wolrath Söderbergs forskning handlar om hur man kan ställa om och leva mer i enlighet med de resurser som faktiskt finns – hur man bryter beroendet och slutar frossa.

Redaktionen

En padda i gapet

I tv-programmet ”Renées brygga” är komikern och regissören Felix Herngren gäst. Han har kommit åkande på något slags motordriven surfbräda och det framgår att han gillar prylar. De äter middag. Musikern Uje Brandelius säger helt vänligt att han gillar Felix Herngren, men är provocerad av att han är så rik: ”Ingen människa kan behöva två vattenskotrar.” Alla skrattar. De kan nästan inte sluta. Renée Nyberg håller på att ramla under bordet. Varför är det så komiskt?

Semester på Maldiverna, walk-in closet, Mercedes SUV och lantställe i skärgården, det är väl tecken på ambition? Och förresten är det väl en mänsklig rättighet att unna sig? Men hur blir det om mitt frossande – min konsumtion – äter upp ditt utsläppsutrymme?

I fjärde Mosebok står om hur israelerna på sin vandring genom öknen gnällde efter kött. Gud svarade: ”Ni ska få kött – inte en dag, inte två, utan tills det tränger ut genom era näsborrar.” Och så kom en enorm mängd vaktlar flygande som israelerna frossade på tills de straffades av en pest. På flera ställen i Bibeln fördöms frosseri. Frosseri pekas bland annat ut som ett skäl till Sodoms förfall.

När påven Gregorius organiserade dödssynderna beskrev han frosseri som att äta fast man inte är hungrig, att välja det läckra framför det nödvändiga och att öka sin lystnad genom goda såser och frestande tillbehör. Det låter som något som ganska många av oss gör. Frosseri som en dödssynd är väl ändå lite passé?

Det som finns kvar är en nedlåtande attityd gentemot dem som vräker i sig friterat från gatuköket. Att svulla och tröstäta är fortfarande skamligt, men det straffar sig själv med matkoma, sur mage, bakfylla och fetma. Den medeltida frossaren straffades också av Gud; hans isterbuk skulle spricka och en padda sitta i hans gap. Gud är inte längre med i spelet. För oss har frosseri snarare blivit ett individuellt problem – som vittnar om brist på självbehärskning. Det dåliga med frossaren är inte moralen utan karaktären.

Att kalasa på någon
annans utsläppsutrymme

Det finns en direkt koppling mellan frosseri och rättvisa, om inte resurserna är obegränsade. Tar du mer, så får jag mindre. Den kopplingen har försvagats i vår kultur. Alla kan få, har vi trott.

Dagens frosseri hotar inte som medeltidens frosseri att sända oss till den eviga döden, däremot hotar den själva skapelsen, jorden. Konsumtionen är därtill ojämnt fördelad, och det gäller därför också utsläppen. Den rikaste procenten av världens befolkning står för sammanlagt dubbelt så höga utsläpp som den fattigaste hälften. Begrunda det.

I ”Renées brygga” är också Nour El Refai gäst. Hon berättar om en barndom med brist. Kylskåpet var tomt och inköpen måste noga övervägas. Det finns fortfarande många människor som lever så i Sverige, och en knapp tiondel av världens befolkning hungrar eller är undernärda, men många har vant sig vid överflöd av såväl mat som saker.

Maten står för ungefär en tredjedel av de globala växthusgasutsläppen. Den kunskapen gör det motiverat att damma av frosseriet som dödssynd, om inte svälten gör det. Men vi frossar inte bara i kött, utrotningshotad fisk och avocado utan också i datorer, möbler, kläder, bilar och resor. När det gäller mat finns det trots allt en gräns för hur mycket en människa kan äta, men knappast för hur mycket en människa kan äga, eller konsumera.

De svenskar som har en månadslön på över 32 400 kronor tillhör de tio rikaste procenten på jorden som sammanlagt står för hälften av alla utsläpp globalt. Ur ett globalt perspektiv kan alltså många Medelsvenssons betraktas som frossare. De senaste tjugo åren har svenskarnas genomsnittliga ekonomiska standard ökat med 60 procent!¹ Ändå, för den som vant sig vid en bekväm livsstil kan tanken att inte kunna bo kvar i villan, ha två bilar eller flyga på semester upplevas som djupt oroande.

När det gäller inkomstfördelning har relativt välbärgade kunnat trösta sig med trickle down-teorin. Den säger att om vi blir rikare sipprar välståndet ned och alla får det bättre. Det stämmer inte.² Orättvisorna tenderar snarare att öka, även i Sverige.³ Däremot sipprar baksidan av vår konsumtion, våra utsläpp, generöst vidare, och upp i den gemensamma atmosfären. Alla får ta del av dem. Det är det som är problemet.

Forskare talar idag om antropocen, det vill säga den geologiska tidsålder då människan format jordens klimat och ekosystem, som brukar sägas ha börjat med den industriella revolutionen. Men egentligen är det orättvist mot mänskligheten som helhet. Det är bara en liten del av oss som är skyldiga. Det borde kanske heta fagocen – den frossande människans tidsålder.⁴

Den frossande människan

Daniel Pargman, som är forskare i interaktion mellan människa och dator på Kungliga Tekniska högskolan, har i projektet ”Homo colossus” visualiserat den moderna människans energifotavtryck.⁵ Han har räknat på hur mycket energi vår livsstil använder i förhållande till hur mycket vi skulle behöva för att driva vår kropp. Skulle vi äta all denna energi så skulle en genomsnittlig svensk motsvara en tolv meter hög dinosaurie som väger trettio ton. Man skulle också kunna tala om Homo gulosus, den frossande människan. Vi fortsätter med vår överkonsumtion som om det inte fanns någon morgondag.

Varför har vi så svårt att lägga band på oss? Är vi helt enkelt djur som är predestinerade att goffa i oss och att ständigt vilja ha mer? I ett experiment matades råttor med onyttiga godsaker. Ju mer de åt, desto mer behövde de äta för att få hjärnan att reagera på belöningsämnet dopamin. Tröskeln för njutning höjdes successivt.⁶ Är det så vi människor också fungerar? En överlevnadsinstinkt som tagit oss långt, men satts ur spel av fossilanvändningen?

Om vi för ett ögonblick antar att frosseri är en grundläggande mänsklig egenskap är det knappast en framkomlig väg att begära att människor ska avstå. Och så har också omställningsdiskursen sett ut. Ett exempel finner vi hos hållbarhetsdebattören Mattias Goldmann. I boken Klimatsynda! från 2020 menar han att vi kan bidra till ett bättre klimat genom att gå med, inte mot, våra laster. Att unna sig den bästa vegetariska maten lagad av de bästa kockarna är ett hållbart frosseri, som gör att vi inte behöver inte lägga band på oss, menar han. Det är en extrapolering av idén bakom nudging, det vill säga att göra det lätt och lockande att göra rätt.

En kritik mot detta är att det bara är ett sätt för de rika, men det må så vara, för välbärgade har högre utsläpp. Det finns emellertid ett värre problem, nämligen att det inte räcker med att byta till mer klimatsmarta produkter. Vi måste också avstå.

Teknikfrälsningens falska hopp

Enligt FN:s klimatrapport från 2022 måste vi minska vår konsumtion om vi ska kunna bromsa uppvärmningen.⁷ Det hör vi emellertid inte mycket om i politiken. Här lyfts istället lösningar för att öka den klimatsmarta energiproduktionen samt tekniska lösningar för olika former av koldioxidinfångning, så att vi kan fortsätta som vanligt.

Det är ett falskt hopp som förmedlas. För att nå de klimatmål vi anslutit oss till, på sätt som tar hänsyn till global rättvisa, borde vi minska våra utsläpp med drygt 20 procent varje år.⁸ Det senaste decenniet har vi inte lyckats något vidare med det. Minskningstakten har varit strax över en procent utom under pandemin. Vi lyckades med 6 procent 2019 och toppade på 11 procents minskning 2020. Nu ökar dessvärre utsläppen igen, men pandemin visar att vi kan om vi måste.⁹

Tekniska lösningar räcker inte – huvudsakligen beroende på att det mesta som lyfts fram, exempelvis mer vindkraft och kärnkraft, koldioxidinlagring i berg och elflygplan tar decennier att utveckla och bygga ut i den skala som behövs. Utsläppsminskningarna behöver vi göra nu.¹⁰ Ett annat skäl är att ökad energiproduktion, även om den är klimatvänlig, leder till ökat resursutnyttjande och mer avfall. Till råga på allt har vi ”Jevons paradox”, nämligen att teknisk utveckling som ökar energieffektiviteten tenderar att medföra ökad konsumtion. När exempelvis de mer energieffektiva ledlamporna kom ökade användningen av belysning.¹¹ Tekniska lösningar kommer alltså inte ensamma att kunna rädda oss. Vi måste också förändra vår livsstil.

Tankestrukturen att tekniken kommer att lösa problemet och att vi därför kan fortsätta som vanligt samspelar med idén att vi är egennyttiga djur som är oförmögna att ställa om och kanske till och med predestinerade att roffa åt oss. Det i sin tur legitimerar att vi inte ens behöver anstränga oss för att låta bli. Det är olyckligt – för människan kan avstå. Det kanske inte är lätt, men det har hänt förut.

Vi kan uppoffra oss för andra. Faktum är att människor gör det varje dag.

Vi tar hand om våra barn och gamla föräldrar fast det ibland är jobbigt. Vissa hjälper grannar, andra offrar sin semester för att släcka skogsbränder och åter andra ställer upp på att jobba dubbla skift inom sjukvården när ett virus grasserar. Hela folk har ändrat sina beteenden när en naturkatastrof skett eller ett krig eller en pandemi brutit ut, till och med utan förbud. Då mobiliserar man och tar hand om varandra. Så ser vår historia ut. Sådana är vi människor också.

I själva verket kan man fråga sig om inte den frossande människan är undantaget.

Vi kan avstå

Just nu håller tusentals människor på och ställer om av klimatskäl. Antalet vegetarianer ökar¹², fler och fler köper second hand¹³, flygandet minskar¹⁴, folk säljer bilen och börjar cykla.¹⁵ Det är fortfarande alltför få som ställer om, men det är en växande rörelse, och det är sådana rörelser som förändrar våra normer.

Faktum är att det inte behövs så många för att tippa över ett samhälle till nya beteenden.¹⁶ Experiment pekar mot att ungefär 25 procent av en grupp måste ändra sitt beteende för ett genomslag för hela gruppen.¹⁷ Troligen krävs bara några få procent för att få upp något på agendan och skapa diskussion. Det är på ett sätt otäckt, eftersom det också gäller beteenden som kan vara skadliga för ett samhälle, men i det här fallet är det trösterikt. Kanske når vi snart en kritisk massa.

Faktum är alltså att vi kan. Vi kan avstå. Men vad är det som får människor att ta steget?

Jag har tillsammans med teknikhistorikern Nina Wormbs undersökt hur människor som slutat flyga resonerar. I 673 enkätsvar analyserade vi hur man motiverade sitt beslut. Studien ger några ledtrådar om vad som leder till förändring. De som avstår från att flyga för klimatets skull har haft kunskap om klimatkrisens allvar en längre tid, men något har hänt som fått kunskapen att omvandlats till ett ändrat beteende. Det kan vara en konkret erfarenhet av klimatförändringarna, som bränderna 2018 eller att den egna brunnen sinat. Det kan också vara att ett barn har fötts och framtiden på så vis blivit längre. Eller att en granne gått före och ändrat livsstil.¹⁸

Det här krockar med två idéer som båda haft stort genomslag inom omställningsområdet. Den ena är gammal, den fanns redan hos Platon: kunskap är något som man har eller inte, och att ha kunskap innebär att man handlar efter den. Det ger vid handen att man kan informera fram beteendeförändringar.

Det har emellertid visat sig att det inte är så enkelt. Kanske är det därför det motsatta antagandet också brett ut sig: idén om att kunskap inte fungerar, eftersom om det gjorde det hade vi nu redan ställt om. Den idén har påverkat omställningsarbetet i riktning mot ett fokus på att göra det lätt att göra rätt, utan att behöva kunskap eller ens att tänka eller välja.

I våra studier ser jag och Nina Wormbs att kunskap faktiskt spelar roll, men inte omedelbart, utan i en process där annat också påverkar. Dessutom är det viktigt vad det är för kunskap. För människor som slutat flyga verkar det särskilt viktigt med insikter om storlekar och proportioner. De visste att de hade ett stort klimatavtryck, men inte hur stort det var. De visste att flygresor var skadligt för klimatet, men inte att en flygresa till Thailand motsvarar långt mer än en årsbudget av utsläpp för en jordmedborgare (förutsatt att vi ska klara klimatmålen). Just det senare – insikter om de egna utsläppens relation till global rättvisa – verkar ha varit särskilt viktigt.

Kunskapen blir därmed moralisk och manande, och svårare att ignorera. För många av våra informanter var det chockartat. Det var människor som bekände sig till en hållbar livsstil och verkligen trodde att de levde hållbara liv, och kunskapen utmanade deras självbild på ett plågsamt vis.

Många av dem som slutat flyga hade också blivit rädda. Ju mer de tog sin kunskap på allvar, desto tydligare såg de klimathotet och desto mer benägna var de att ändra sin livsstil. Detta krockar med myter om att rädsla skulle vara skadligt eller till och med förlamande. Visserligen kan vanmäktighet i kombination med avsaknad av handlingsmöjligheter göra en människa tillfälligt passiv, men i vår studie (och flera andra) ser vi att rädslan snarare är en drivkraft för att ställa om och lära sig mer.

Omställningsprocessen hade också gjorts möjlig av ett socialt sammanhang där nya normer växt fram. En del hade fått stöd i den jobbiga processen att avstå något som de älskade att göra, genom inspiration till andra sätt att resa. Många vittnade om att det varit en tuff process att sluta flyga, men att det i efterhand framstod inte bara som nödvändigt för att stå ut med sig själv, utan som en skitsak: det gick ju att leva ett bra liv ändå!

”Because I’m worth it”

Vår undersökning visar att moral och samvete var starka drivkrafter för dem som förändrade sitt beteende och avstod. Det krockar med en utbredd idé om att beslutsfattare, omställningsaktörer och klimatforskare inte ska moralisera i klimatfrågor och att pekpinnar kan vara kontraproduktiva för att de väcker motstånd. Bakom detta finns också en tanke om att människor har rätt att unna sig. Att tvinga på folk krav om att avstå kan framstå som missunnsamt. Men var går egentligen gränsen mellan frosseri och att unna sig?

Termer som flygskam, köttskam, smygflyga och tågskryt illustrerar denna märkliga komplexitet. I den allmänna debatten kan man få uppfattningen att dessa uttryck lanserats av klimatrörelsen i avsikt att skambelägga flygare och köttätare, men när vi tittade närmare på hur begreppen växt fram såg vi att de huvudsakligen använts av dem som kritiserar eller avvisar kraven på klimatomställning. Man ska ju inte behöva skämmas. Den som kräver det beter sig illa och kan därmed avfärdas som moralist eller till och med hycklare, för visst finns det väl någon liten spricka bakom det moraliska anspråket där egennyttan skymtar fram?

Frosseri i en tid av ändliga resurser ställer oss emellertid inför flera moraliska grundfrågor: Ska du ha mer än jag? Får jag förbruka ditt livsutrymme?

Egentligen är det märkligt att det är så känsligt att diskutera överkonsumtion som en moralisk fråga med tanke på att vi frejdigt diskuterar andra frågor i moraliska termer, så som barnuppfostran eller covidvaccin. Den som stoppar en annan från att slänga skräp i skogen skulle vi hylla, men när Uje Brandelius påpekar det absurda i att äga två vattenskotrar är han bara ett festligt original.

… men andra är ju värre

Så varför nöjer vi oss inte med det nödvändiga eller tillräckliga? Ja, kanske för att vi inte ser att vi frossar. Vi uppfattar vår livsstil som normal.

Att jämföra sig med andra är inget konstigt – så skapar vi mening i tillvaron och det hjälper oss att anpassa oss socialt. Renée Nyberg frågar Uje Brandelius hur han hanterar sin sjukdom Parkinsons, och han svarar att han använder Uje-metoden: tänker på någon som har det värre. En leprasjuk i Indien till exempel eller en vanlig torpare på 1600-talet.

I allmänhet jämför vi oss emellertid med dem som har det bättre. Vi kan kalla det ”alla andra får ligga mer”- mekanismen. Successivt flyttar vi då måttstocken för det rimliga. Uje Brandelius konstaterar som sagt att Felix Herngren är svinrik. ”Så svinrik är jag väl inte. I somras träffade jag några miljardärer och kände mig utfattig”, skämtar Herngren.

För det mesta jämför vi oss nog inte med miljardärer, som till exempel Elon Musk som har mer än tvåhundra gånger så höga utsläpp som den genomsnittliga svensken.¹⁹ Men familjen Wahlgrens resor och hus i Spanien är det nog många som drömmer om. Vi glömmer att svensken i gemen redan genererar utsläpp som skulle kräva att det fanns fem jordklot att leva på – om alla skulle ha det som vi.

Att jämföra sig med dem som är värre är ett vanligt sätt att legitimera för sig själv att man får göra klimatskadliga saker, visar vår forskning om hur människor motiverar sin klimatpassivitet. Ofta är jämförelsen lokal – vi tänker på grannar och vänner. Vi tenderar också att underskatta våra medmänniskors klimatengagemang; om vi får veta att de lever mer hållbart än vi, så kan det få oss att skärpa oss.²⁰ En särskild bitterhet kommer i dagen när någon som borde ha låga utsläpp gör klimatskadliga saker, som när klimatministern Isabella Lövin flög till klimattoppmöten. Med sådant kan man legitimera sina semesterresor till Thailand.²¹

I vår undersökning kunde vi se hur jämförelsen med andra etablerade ett förment normalt beteende och fick det att framstå som en rättighet: om andra kan flyga/äta kött, varför skulle inte jag kunna det?

Det finns olika varianter av detta rättighetsargument. Exempelvis kan det basera sig på en idé om ett så kallat utsläppsutrymme, ofta format snarare utifrån den livsstil man eftersträvar än efter en analys av vad klimatkrisen kräver. Argumentet kan också ta utgångspunkt i en föreställning om vad man är värd, eller så kan man välja att se den klimatskadliga handlingen som en kompensation för hårt arbete eller tröst för att man mått dåligt. Lite som när man efter ett jobbigt gympapass tycker att man är värd en calzone.

Ett annat argument är ”man måste få unna sig” eller ”man lever bara en gång”, där en variant tar avstamp i tanken om individuell frihet. Men i detta resonemang tycks en viktig del av den ursprungliga liberala idén ha tappats bort – nämligen att den egna friheten inte får begränsa andras frihet.

Ytterligare ett argument som vi stötte på var föreställningen om att den som konsumerar hjälper samhället framåt genom sin konsumtion. I en av våra studier ser vi till och med dem som hävdar att konsumtion av kravodlad mat eller klimatsmarta varor ger ett plus på klimatkontot, vilket de sedan kan ta ut som annan konsumtion. Det brukar kallas för the negative footprint illusion.²² Men nästan all konsumtion har klimatpåverkan. Om man undviker ett utsläpp genom att köpa en mer miljövänlig grej leder det aldrig till ett plus på klimatkontot utan ett mindre minus. För klimatet är det alltid bättre att nöja sig med de t-shirtar man har än att köpa några till, även om de är tillverkade med låga utsläpp.

Vi är ju bara människor

Det är lätt att raljera över sätten att försvara klimatskadliga handlingar, men att resonera som våra informanter är djupt mänskligt. Vi tror gärna att vi samlar kunskap, värderar den, drar slutsatser och sedan handlar, men redan Aristoteles såg att vi ofta snarare söker argument för att motivera det vi gör, argument som är godtagbara i vårt eget, specifika sociala sammanhang.

Det är ingen vacker bild av människan. Men låt oss titta på den lite mer empatiskt. Vi skulle kunna se konsumtionsfrosseri som ett slags beroendeproblematik. Kyrkofadern Augustinus beskrev frosseri som en hunger omöjlig att tillfredsställa. Vi behöver mer och mer och till slut tror vi att vi inte kan leva utan det vi suktar efter. Behovet har förslavat oss. Kanske behöver vi ett tolvstegsprogram. Det ligger nära ett annat möjligt perspektiv, nämligen att frosseri är en fråga om en andlig tomhet, ett tecken på livsleda, där vi ersatt det som ger mening, som relationer, med ting. Eller att vi älskar tingen mer än människor.

Men vi skulle också kunna se det tvärtom: att vi värderar tingen för lite. Allt är utbytbart. Grejer borde i själva verket vara viktigare för oss. Jag minns hur jag som barn fnissade åt mina föräldrars högljudda entusiasm över en ny diskmaskin. Det var kris när den gamla gick sönder för det fanns inte utrymme för oförutsedda utgifter, och när den surt förvärvade maskinen levererades satt mamma och pappa framför den på varsin stol och lyssnade hänfört på hur tyst den diskade. Och varje dag gladdes de åt hur rena tallrikarna blev. Jag förstod att de var glada, men tyckte de var larviga som gick igång så till den grad. Nu fnissar jag inte längre och tänker att jag borde glädjas varje dag åt diskmaskinen (och vattnet och sängen och maten och allt annat).

Man kan också betrakta dagens frosseri som ett slags infantilisering. Vi har fostrats till krävande jättebebisar som vill ha och vill ha. Vi kräver en politik som skyddar oss mot omställningen, snarare än mot klimatkrisen. Det ger ett inverterat rättviseperspektiv. Istället för att se det orättvisa i vår extrema andel av utsläppen ser vi det som orättvist att vi skulle behöva avstå.

Eller så kan frosseriet analyseras ur ett identitetsperspektiv. Det går att se till exempel genom hur människor presenterar sig på dejtingappar. Båtar, bilar, motorcyklar, hus, drinkar i solnedgång och prylar berättar vem man är. Vi konsumerar för att vara unika, men också för att höra till. Antropologen Katarina Graffman och ekonomen Jacob Östberg menar att vi befinner oss i hyperkonsumtion, i en selfievärld där de grundläggande behoven inte längre är viktiga utan identiteten är allt, och den kräver uttryck genom konsumtion.²³ Vi lägger dessutom ned stor möda på att andra ska se upp till oss, eller kanske till och med avundas oss. Det är lite lustigt, för när man frågar vad människor mest av allt önskar sig är det att bli älskade. Och vi älskar sällan dem vi avundas.

Ytterligare en aspekt av konsumtionen är trygghet. Att äga, samla och hålla fast vid saker kan skänka en viss trygghet i en orolig värld – men det är ingen självklar strategi för att möta kaos. Man kan lika gärna tänka att den tryggaste och starkaste människan är en snusmumrik som vant sig vid att klara sig med lite.

Bakom sprickan
väntar förnöjsamheten

Den som nöjer sig med mindre har inte sällan setts som lite dum. Filosofen Seneca den yngre pekade på detta redan för 2000 år sedan. Förnöjsamhet, som är en av frosseriets motsatser, är inte någon hyllad egenskap. Måttfullhet, som är en annan dygd, låter förbannat tråkigt. Men kanske är ändå en omvärdering på gång. Tillräcklighet eller sufficiency är begrepp som lyfts fram i omställningsforskningen. Med utgångspunkt från de planetära gränserna och en rättvis fördelning av utsläppsutrymmet fokuserar forskare på hur de som överkonsumerar kan fås att nöja sig med mindre och därmed minska sitt klimatavtryck.²⁴ Men hur kan man befordra en sådan nödvändig normförändring, eller kanske snarare paradigmskifte?

Ett svar finns bland de erfarenheter som människor som ställt om för klimatets skull berättar om. Det gick riktigt bra! De uppgav att de mådde bättre, tog det lugnare och upptäckte nya sätt att leva och vara.

Men det räcker inte hela vägen, för det är ett efteråt-perspektiv som har svag kraft att övertyga den som står mitt i smärtan över att behöva förlora något som den gillar (sin lövbiff eller sin Teneriffa-resa). Och den känslan av förlust är på riktigt.

För att verkligen ta sig från frosseri till måttfullhet krävs något mer. Det behövs en spricka, ett glapp eller en konflikt. Det går att leva någorlunda harmoniskt med moraliska motsättningar – vi kan flyga på semester till Grekland och samtidigt vara medvetna om klimatutmaningarna. Detta beror på att vi lyckats överbrygga motsättningen med argument som räddar vår sinnesfrid. Det handlar om sådana saker som jag nämnde tidigare, så som kontotänkande, att jämföra sig med andra som är värre eller att betona andra värden som väger tyngre, till exempel vänskapen som vårdas med den gemensamma resan eller tiden som vinns med bilåkandet.

När de här räddningsoperationerna för samvetet krackelerar kan något hända. Det kan vara en plötslig insikt om att det tar många decennier att sopsortera i paritet med ens en kortare flygresa. Eller om att man själv, en vanlig Medelsvensson, tillhör de 10 procent som släpper ut mest på jorden. Då blir sprickan mellan idealen och vardagen synlig och sårig. Det gör ont när man får syn på konflikten mellan det man gör och det man bör, men den smärtan påverkar benägenheten till beteendeförändringar.²⁵

Detta verkar särskilt gälla om ens legitimeringsstrategier har plockats isär i ett socialt sammanhang som man värderar och vill tillhöra. Då går argumenten inte ens att använda som tröst för en själv. Det beror på att vårt samvete formas av de normer som är giltiga i vår egen så kallade ingrupp. Vi är helt enkelt sociala varelser.

Men när man väl erkänt sprickan och sagt hej till det plågsamma i att avstå, och om man samtidigt får både stöd i känslan av förlust och inspiration av andra som gått före, så kan man våga ta steget. Då infinner sig för många ett njutbart lugn: glappet har slutits mellan den man vill vara och det man gör; något som gjorde ont har läkts. Kanske blir man inte lyckligare, men många av dem vi intervjuat känner en stark mening med det de gör, särskilt om de befinner sig i en känsla av ”tillsammans” med andra som också kämpar på för samma sak.

Men systemet då?

Så här långt har den här texten handlat om de förändringar vi kan göra som enskilda människor. Det är viktigt, eftersom individer och hushåll enligt Naturvårdsverket har rådighet över ungefär 60 procent av de val som påverkar utsläppen.²⁶

Ännu större påverkan har vi individer som grupp. För det är när vi samlar oss, diskuterar hur vi lever och delar med oss av ändrade vanor som normer förändras. Det i sin tur ger jordmån för politisk förändring.²⁷

I debatten kan det låta som om den individuella nivån och systemet står i motsättning mot varandra. ”Om inte staten tar ansvar kan de inte förvänta sig att jag som individ ska göra det” är ett citat från en av våra studier. Från politiskt håll läggs samtidigt ansvaret ofta på väljarna – man vill inte begränsa människor genom systemlösningar (i alla fall inte när det gäller klimatet).

Men det här är en falsk motsättning. Båda nivåerna behövs och dessutom allt däremellan.

FN:s klimatpanel, en samlad forskarkår och regeringens eget klimatpolitiska råd är eniga: vi måste minska vår energianvändning och konsumtion dramatiskt och här har politikerna en viktig roll för att det ska ske snabbt och rättvist. Det finns emellertid ett problem – nämligen att nästan inga politiker vill medge att vi måste ändra vår livsstil. När utsläppen från vår konsumtion diskuteras återkommer politiker till de argument som vi sett i vår undersökning: ”vi är så små, så det spelar ingen roll”; ”andra är värre”; ”det är andras ansvar”. Eller så menar de att problemet helt enkelt inte finns, eftersom teknisk utveckling som koldioxidinfångning, lagring eller utbyggd kärnkraft kommer att rädda oss.²⁸ Inom omställningsforskningen kallas detta responsförnekelse: när man har kunskap men inte agerar på den.²⁹

Varför är det så svårt för politiker att tala om att avstå? En enkel förklaring är förstås att det är riskfyllt att komma med besked om åtstramningar. Samtidigt visar forskning att politiker tenderar att undervärdera sina väljares vilja att ställa om och deras benägenhet att acceptera systemlösningar. Politikerna tror gärna att väljarna är mer egoistiska än de är. När de får veta att det finns stöd för en mer kraftfull politik, även om den innebär livsstilsförändringar, visar det sig att de är mer benägna att genomföra politiken.³⁰

Många av våra intervjupersoner efterfrågar system som underlättar för gemene man att göra bra, praktiska val som ger incitament till en omställning. Några exempel är enklare tågbokningssystem och billigare kollektivtrafik. Vissa uttrycker till och med att de behöver hjälp att avstå genom förbud, exempelvis mot vissa typer av förpackningar, genom begränsningar som individuella koldioxidkvoter eller höga skatter på sådant som flyg eller bensin.³¹ Det gäller emellertid att regleringar och beskattningar upplevs som rättvisa och effektiva för medborgarna.³²

Den som fördjupar sig i historiska kriser blir dessutom varse att människor har en enorm förmåga att uppoffra sig och avstå om de förstår att det är kris, exempelvis i krig eller vid naturkatastrofer. Då uppfattas det som logiskt med kollektiva ansträngningar. Forskning visar också hur snabbt vi vänjer oss vid begränsningar och nya regler även om de kräver nya vanor. Även här finns tusentals exempel från hela världen – övergång till högertrafik, rökförbud på krogen, vattenransonering vid torka, förbud mot miljögifter, ransonering av bensin vid krig och så vidare. Vad vi betraktar som rimligt förändras över tid och i samspel med de sätt vi ordnar samhället. Och tur är väl det; i min ungdom tömde vi båtens toatank i havet. Nu skulle det kännas som höjden av snusk och oansvarighet.

Det finns alltså hopp. Vi är inte dömda att frossa. Vi kan avstå.

Om vi får tillräcklig krisinsikt, om vi ser rättviseperspektivet, om vi diskuterar överkonsumtionens utsläpp som en moralisk fråga, om vi ger varandra stöd i det smärtsamma i att byta vanor och gör det tillsammans, då går det. I bästa fall får vi med oss politikerna. Då kan omställningen gå snabbare och bli mer genomtänkt och konsekvent, men annars får vi samla ihop oss och göra det ändå. Gör vi det inte frivilligt och ordnat kommer vi att tvingas göra det i alla fall. Då blir det kaotiskt och smärtsamt, för det går inte att förhandla med naturen.

Frosseriets comeback som dödssynd

Att benämna klimatskadlig konsumtion som ett frosseri är en slags omperspektivering som synliggör egennyttiga drifter och orättvisor. Det möjliggör en nödvändig typ av politisk och kulturell kritik som för närvarande är märkligt frånvarande i den svenska debatten. Internationellt går det inte längre att ignorera. FN:s generalsekreterare António Guterres upprepar envist och allt mer brutalt att de rika måste ta särskilt ansvar för att minska utsläppen genom politiska åtgärder och minskad konsumtion. ”Vi har ett val – gemensam handling eller kollektivt självmord.”³³

Idén om det syndiga frosseriet byggde som sagt på tanken att det goda var begränsat. Kopplingen ”när jag tar mer så får du mindre” försvann när tillgångarna tycktes kunna förmeras i det oändliga. Den som då klagade över orättvisa inkomster, konsumtion eller resurser kunde beskyllas för snipig glädjedödande avundsjuka (eller kanske marxism). Frosseri som dödssynd blev passé.

Klimatkrisen har emellertid visat att överkonsumtion leder till utsläpp som berövar andra människor det de behöver för att leva. Det gäller både på andra platser på jorden och här. Det gäller andra folk, men också våra barn och barnbarn. Då blir frosseri en dödssynd igen. Det är kanske inte längre ett brott mot Gud, men mot mänskligheten och allt annat liv på jorden.

Den här essän bygger på forskning som genomförts inom projektet ”Legitimeringsprocesser för att inte handla i klimatfrågan” som finansierades av Riksbankens Jubileumsfond. Via not 18, 22, 28 och 31 finner du referenser till publikationer från projektet. Du som vill få stöd och flera perspektiv kan lyssna på podden ”Klimatgap”, https://shows.acast.com/klimatgap.

Noter

1. Se Tim Gore, ”Confronting Carbon Inequality: Putting Climate Justice at the Heart of the COVID-19 Recovery”, Oxfam, 21 september 2020, https://policy-practice.oxfam.org/resources/confronting-carbon-inequality-putting-climate-justice-at-the-heart-of-the-covid-621052/, samt SCB:s inkomststatistik 2022, www.scb.se.

2. David Hope & Julian Limberg, ”The Economic Consequences of Major Tax Cuts for the Rich”, Socio-Economic Review, vol. 20, nr 2, 2022, samt Thomas Piketty, Kapitalet i tjugoförsta århundradet, Stockholm: Karneval, 2015.

3. Andreas Cervenka, Girig-Sverige: Så blev folkhemmet ett paradis för de superrika, Stockholm: Natur & Kultur, 2022.

4. Om begreppet fagocen, se Christophe Bonneuil & Jean-Baptiste Fressoz, The Shock of the Anthropocene: The Earth, History and Us (2013), övers. från franska David Fernbach, London: Verso, 2016.

5. ”Människan är en dinosaurie”, Kungl. Tekniska högskolan, 2 januari 2020, https://www.kth.se/om/nyheter/centrala-nyheter/manniskan-ar-en-dinosaurie-1.948194.

6. Paul M. Johnson & Paul J. Kenny, ”Dopamine D2 Receptors in Addiction-like Reward Dysfunction and Compulsive Eating in Obese Rats”, Nature Neuroscience, vol. 13, nr 5, 2010.

7. Climate Change 2022: Mitigation of Climate Change, IPCC Sixth Assessment Report 2022, https://www.ipcc.ch/report/ar6/wg3/.

8. Denna siffra utgår från 1,5-gradersmålet och räknar med att omställningen ska ske på ett globalt rättvist sätt – att rikare länder med mer utsläpp ska minska mer. Det är en exponentiell minskning som avses, dvs. att varje år jämförs med föregående år. (En exponentiell utsläppsminskning på ca 20 % motsvarar ungefär en linjär utsläppsminskning på 12 %.) Misslyckas man ett år måste kommande års mål räknas upp. Se Kevin Anderson , John F. Broderick & Isak Stoddard, ”A Factor of Two: How the Mitigation Plans of ’Climate Progressive’ Nations Fall Far Short of Paris-Compliant Pathways”, Climate Policy, vol. 20, nr 10, 2020, samt Isak Stoddard & Kevin Anderson, ”A new set of Paris Compliant CO2-Budgets for Sweden”, Carbon Budget Briefing Note 1 (CBBN1), Cemus, Uppsala universitet, 2022, https://klimatkollen.se/Paris_compliant_Swedish_CO2_budgets-March_2022-Stoddard&Anderson.pdf. Hur man ska räkna om klimatavtalen i utsläppsbudgetar är dock omdiskuterat, bl.a. eftersom det finns olika sätt att se på rättvisa.

9. Siffrorna baseras på Naturvårdsverkets statistik över konsumtionsbaserade utsläpp mellan 2010 och 2020 (statistiken för 2021 och 2022 saknas ännu). Minskningen är exponentiellt beräknad, dvs. att det aktuella året jämförts med föregående år. ”Konsumtionsbaserade utsläpp av växthusgaser i Sverige och andra länder”, Naturvårdsverket, https://www.naturvardsverket.se/data-och-statistik/konsumtion/vaxthusga-ser-konsumtionsbaserade-utslapp-i-sverige-och-andra-lander/.

10. Staffan Laestadius, En strimma av hopp: Klimatkrisen och det postfossila samhället, Stockholm: Verbal förlag, 2021.

11. W. Stanley Jevons, ”On the Variation of Prices and the Value of the Currency since 1782”, Journal of the Statistical Society of London, vol. 28, nr 2, 1865.

12. ”Vegobarometern: Klimat och miljö allt viktigare när vegetariskt fortsätter öka”, Vegobarometern 2021, Kantar Sifo på uppdrag av Axfood, 25 januari 2022, https://www.axfood.se/nyhetsrum/pressmedde-landen/2022/01/vegobarometern-klimat-och-miljo-allt-viktiga-re-nar-vegetariskt-fortsatter-oka/.

13. ”Läget i handeln – årets branschrapport”, Svensk handel, 2 juli 2021, https://www.svenskhandel.se/globalassets/dokument/aktuellt-och-opinion/rapporter-och-foldrar/laget-i-handeln/laget-i-handeln-2022.pdf.

14. Från en relativt jämn ökning av antalet flygresor på i genomsnitt 5 % per år började flygandet minska redan före pandemin (2018) samtidigt som flygskamsdebatten drog igång. Under pandemin minskade flygandet dramatiskt och nu har det kommit igång igen, men jämfört med nivån 2018 ser vi en minskning om ungefär 35 %. ”Statistik”, Swedavia, https://www.swedavia.se/om-swedavia/statistik/.

15. Cyklandet ökar, även om det inte går att säga säkert att de personer som cyklar mer är samma personer som kör mindre bil. ”Nationellt cykelbokslut 2021: Hur utvecklas cyklandet i Sverige?”, Trafikverket, 8 juli 2022, http://trafikverket.diva-portal.org/smash/get/diva2:1681695/FULLTEXT01.pdf.

16. Erica Chenoweth & Maria J. Stephan, Why Civil Resistance Works: The Strategic Logic of Nonviolent Conflict, New York: Columbia University Press, 2011.

17. Damon Centola m.fl., ”Experimental Evidence for Tipping Points in Social Convention”, Science, vol. 360, nr 6393, 2018.

18. Maria Wolrath Söderberg & Nina Wormbs, Grounded: Beyond Flygskam (Stockholm: Fores, 2019), https://fores.se/publikation/grounded-beyond-flygskam/, samt Nina Wormbs & Maria Wolrath Söderberg, ”Knowledge, Fear, and Conscience: Reasons to Stop Flying Because of Climate Change”, Urban Planning, vol. 6, nr 2, 2021.

19. Beatriz Barros & Richard Wilk, ”The Outsized Carbon Footprints of the Super-Rich”, Sustainability: Science, Practice and Policy, vol. 17, nr 1, 2021.

20. Peter Andre m.fl., ”Fighting Climate Change: The Role of Norms, Preferences, and Moral Values”, IZA Discussion Paper, nr 14518, 2021 och Thijs Bouman m.fl., ”From Values to Climate Action”, Current Opinion in Psychology, nr 42, 2021.

21. Shahzeen Z. Attari , David H. Krantz & Elke U. Weber, ”Statements about Climate Researchers’ Carbon Footprints Affect Their Credibility and the Impact of Their Advice”, Climatic Change, vol. 138, nr 1, 2016 och Shahzeen Z. Attari, David H. Krantz & Elke U. Weber, ”Climate Change Communicators’ Carbon Footprints Affect Their Audience’s Policy Support”, Climatic Change, vol. 154, nr 3, 2019.

22. Maria Wolrath Söderberg & Nina Wormbs, ”Internal Deliberation Defending Climate-Harmful Behavior”, Argumentation, vol. 36, 2022.

23. Jacob Östberg & Katarina Graffman, Vi är vad vi köper: Konsumtionskulturen är här för att stanna, Stockholm: Mondial, 2018.

24. Åsa Callmer, Making Sense of Sufficiency: Entries, Practices and Politics, Stockholm: Kungl. Tekniska högskolan, 2019.

25. Chris Ann Dickerson m.fl., ”Using Cognitive Dissonance to Encourage Water Conservation”, Journal of Applied Social Psychology, vol. 22, nr 11, 1992, Richard Osbaldiston & John Paul Schott, ”Environmental Sustainability and Behavioral Science: Meta-Analysis of Proenvironmental Behavior Experiments”, Environment and Behavior, vol. 44, nr 2, 2011 och John Thøgersen, ”A Cognitive Dissonance Interpretation of Consistencies and Inconsistencies in Environmentally Responsible Behavior”, Journal of Environmental Psychology, vol. 24, nr 1, 2004.

26. ”Vad ingår i de konsumtionsbaserade utsläppen?”, Naturvårdsverket, statistik från 2020, https://www.naturvardsverket.se/amnesom-raden/klimatomstallningen/omraden/klimatet-och-konsumtionen/vad-ingar-i-de-konsumtionsbaserade-utslappen/.

27. Hugo Mercier & Dan Sperber, The Enigma of Reason: A New Theory of Human Understanding, Cambridge, MA: Harvard University Press, 2017.

28. Maria Wolrath Söderberg, Tankestrukturer som hindrar omställning – och hur vi kan överkomma dem, rapport, Stockholm: Miljömålsberedningen, 2021, tidigare tillgänglig på https://www.sou.gov.se/wp-content/uploads/2014/10/Tankestrukturer-som-hindrar-omst%C3%A4llning-och-hur-vi-kan-%C3%B6verkomma-dem.pdf.

29. Daniel Lindvall, Kjell Vowles & Martin Hultman, Upphettning: Demokratin i klimatkrisens tid, Stockholm: Fri Tanke, 2020.

30. Matto Mildenberger & Dustin Tingley, ”Beliefs about Climate Beliefs: The Importance of Second-Order Opinions for Climate Politics”, British Journal of Political Science, vol. 49, nr 4, 2019.

31. Elina Eriksson, Maria Wolrath Söderberg & Nina Wormbs, ”Exceptionalism and Evasion: How Scholars Reason About Air Travel”, i Academic Flying and the Means of Communication, red. Kristian Bjørkdahl, Adrian Santiago & Franco Duharte, Singapore: Springer, 2022.

32. Robert A. Huber, Michael L. Wicki & Thomas Bernauer, ”Public Support for Environmental Policy Depends on Beliefs Concerning Effectiveness, Intrusiveness, and Fairness”, Environmental Politics, vol. 29, nr 4, 2020 och Joseph Kantenbacher m.fl., ”Public Attitudes about Climate Policy Options for Aviation”, Environmental Science & Policy, vol. 81, 2018.

33. ”Multilateral Efforts Needed to Reverse Climate Crisis, Secretary-General Says, Stressing Choice between ’Collective Action or Collective Suicide’”, United Nations press release, 18 juli 2022, https://press.un.org/en/2022/sgsm21376.doc.htm.

Riksbankens Jubileumsfond:
främjar, inspirerar och deltar

Riksbankens Jubileumsfond (RJ) är en fristående stiftelse, som har till ändamål att främja humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning i Sverige. Stiftelsen bildades genom ett beslut i riksdagen 1964, då en donation från Sveriges riksbank godkändes och stadgarna fastställdes. Jubileumsfondens tillkomst var en del av 300-årsfirandet av världens äldsta ännu verksamma centralbank, i vilket även ekonomipriset till Alfred Nobels minne och bankhuset vid Brunkebergstorg ingick. Med bildandet av en stiftelse önskade riksdag och riksbank gagna ett angeläget nationellt ändamål: vetenskaplig forskning med anknytning till Sverige.

I mer än 50 år har stiftelsen nu främjat forskning inom humaniora och samhällsvetenskap. 2022 uppgick det sammanlagda stödet för forskning och samverkan till omkring 500 miljoner kronor. Hundratals forskare inom dessa fält har fått bidrag för att genomföra forskning, bygga upp infrastrukturer och nätverk, knyta nya kontakter och delta i såväl konferenser och seminarier som i den offentliga debatten.

RJ 2023

Dödssynderna i vår tid

Redaktör: Jenny Björkman

Redaktionsråd: Ingrid Elam, Lisa Irenius, Sven Anders Johansson