DÖDSSYNDERNA I VÅR TID

RJ 2023

GIRIGHET

För samhällets bästa?

JESPER ROINE

Riksbankens Jubileumsfond

i samarbete med Makadam förlag

MAKADAM FÖRLAG

GÖTEBORG & STOCKHOLM

WWW.MAKADAMBOK.SE

Dödssynderna i vår tid är Riksbankens Jubileumsfonds

årsbok 2023

Redaktör: Jenny Björkman

Redaktionsråd: Ingrid Elam, Lisa Irenius,

Sven Anders Johansson

GIRIGHET. FÖR SAMHÄLLETS BÄSTA?

© Jesper Roine 2023

Grafisk form: Johan Laserna

E-boksproduktion: Bulls Graphics, Halmstad 2023

ISBN för denna volym: 978-91-7655-437-1

ISSN 2000-1029

Detta verk är licensierat enligt Creative Commons Erkännande 2.5 Sverige.

För att se en kopia av licensen, besök http://creativecommons.org/licenses/by/2.5/se/ eller kontakta Creative Commons, PO Box 1866, Mountain View, CA 94042, USA.

Innehåll

Förord: Dödssynderna i vår tid

Girigheten i samhällets tjänst

Girighet i Guds tjänst: Weber och protestantismen

Samhällskontrakt för människor ”så som de är”

Att kanalisera destruktiva lustar till samhällsnyttiga aktiviteter

Adam Smith och den osynliga handen: girighetens slutgiltiga metamorfos?

Räcker det verkligen med girighet och fria marknader?

Marknadens möjliga undanträngning av moralen

Om balansen mellan incitament och moral

Kan marknaden ha ett telos?

Behöver vi en ”ny ekonomi”?

Noter

Presentation av Riksbankens Jubileumsfond

Förord:
Dödssynderna i vår tid

Avund, frosseri, girighet, högmod, kättja, lättja och vrede – vilken betydelse har de sju dödssynderna, så som de organiserades för drygt 1500 år sedan av påven Gregorius den store, i dagens Sverige? Är det verkligen befogat att ägna sju essäer åt dem? Vi lever trots allt i ett av de mest sekulära samhällena i världen, ett samhälle där det förefaller mer troligt att helvetet är namnet på en nattklubb än en plats för syndare. Att leva ut sin lust är inte bara tillåtet – det anses också hälsosamt. Att släppa på trycket, att känna sig stolt, att tjäna pengar och äta lyxigt är också sådant som vi premierar – vi unnar oss, och det är vi självklart värda!

Samtidigt finns det andra tecken i tiden som tyder på en moralens återkomst. Klimatkrisen och de livsstilsförändringar som den pressar fram, ökad ojämlikhet och ofattbart rika människor i kombination med flyktingströmmar och krig i vårt närområde är samtidsfenomen som gör att vi allt oftare talar i termer av moral, åtminstone att döma av dagspressen. En enkel sökning i svenska dagstidningar visar att användningen av ordet ”moral” ökat tiofalt sedan 2014.

Ett annat tecken på moralens återkomst i samhällsdebatten är den roll som skam spelar i det som går under begreppet cancel- eller call-out-culture. Det har skett en ökning av det offentliga förnedrandet, så kallat skammande, när en ny nätgenererad social kontroll har vuxit fram. Förnedring på nätet har dessutom blivit en strategi för olika grupper för att åstadkomma förändring, som ett slags modern, skamdriven konsumentmakt. Trots att de flesta ser faror med att låta skam driva ett offentligt samtal, finns det de som menar att det kan vara något bra, och ett effektivt sätt att förändra folks beteenden och moral.

I den politiska sfären hänvisas allt oftare till gott och ont. Men det vissa uppfattar som gott kallar andra godhetssignalering, och vad är det annat än högmod? Att betrakta somliga som fullständigt skamlösa, å andra sidan, kan ses som del av samma trend. Ordet skamlös användes för övrigt nästan inte alls under 2000-talets början, men har ökat från 2014. Det finns de som menar att vi lever i en post-post-politisk värld, en hyperpolitisk era, där allt är politik, och därmed kan klassas som gott eller ont. Engagemang är bara ett klick bort, men lika flyktigt som kärlek på Tinder. Massrörelser dör lika fort som de bildas, och resultatet är ett slags överhettad diskussion som tar upp allt, men fördjupar intet, som snabbt konstaterar om något är rätt eller fel/gott eller ont, och där den som hamnar på fel sida om en dragen linje lätt kan drabbas av kölhalning i allmän åsyn.

I det perspektivet finns det anledning att återvända till dödssynderna och de moraliska anspråk som de har. Synder och laster är dessutom individuella. Målet med att inte synda är den egna frälsningen, inte kollektiv förändring. Att det egna beteendet och vår personliga moral accentueras är symptomatiskt för vår tids individualism. Fokus på synder passar således en era som hyllar jaget.

Men dödssynderna har också alltid haft en obestridlig kollektiv dimension. När Vatikanen 2008 lanserade sju kompletterande dödssynder var syftet att anpassa synderna till dagens globala verklighet och betona den sociala interaktionen människor emellan: miljöförstöring, medicinska eller andra moraliskt omstridda experiment på människor, genmanipulation, drogmissbruk, vållande till fattigdom, orimlig rikedom samt att medverka till sådant som leder till social orättvisa.

Värt att minnas är också att dödssynderna egentligen inte handlar om det värsta vi människor kan ägna oss åt. Redan under medeltiden fanns det värre saker än lättja och kättja. Våldtäkt och mord var betydligt allvarligare brott, men dödssynderna ansågs farliga eftersom de riskerade att göra oss till slavar under våra egna känslor, slå ut vår rationalitet och skapa ett beroende av de kickar som synderna gav. Dödssynderna hotade att förtära oss. Och precis som de moderna, uppgraderade dödssynderna har de gamla dödssynderna faktiskt alltid syftat på sådana försyndelser och illgärningar som hotar att slita sönder samhället, och på sådana känslor som hotar att dra oss bort från det goda och det rätta.

Nog låter det alltjämt angeläget? I denna samling texter har sju forskare utifrån sin egen forskning tagit sig an var sin dödssynd, för att mer konkret pröva syndernas relevans i vår tid och ta reda på vad de kan lära oss, om oss själva och våra samhällen.

I denna essä skriver nationalekonomen Jesper Roine om girighet. ”Greed is good” utbrast Gordon Gekko i filmen Wall Street. Hur kom det sig att det som en gång var en dödssynd kunde vändas till en dygd? Roine går tillbaka till Machiavelli, Thomas Hobbes och framför allt Adam Smith för att hitta svar på den frågan. Det leder till en fördjupad diskussion inte bara om girigheten utan också om det goda.

Redaktionen

Girigheten i samhällets tjänst

För mig och många andra som var tonåringar på 1980-talet har ordet ”girighet” ett ansikte: karaktären Gordon Gekko i Oliver Stones film Wall Street från 1987. Genom sin mest kända replik i filmen – ”greed is good” – har Gekko i Michael Douglas gestaltning blivit en ”kulturell symbol för girigheten”.¹ För den som inte är bekant med citatet så lyder repliken i sin helhet:

The point is, ladies and gentlemen, that greed, for lack of a better word, is good. Greed is right, greed works. Greed clarifies, cuts through, and captures the essence of the evolutionary spirit. Greed, in all of its forms; greed for life, for money, for love, knowledge has marked the upward surge of mankind. And greed, you mark my words, will not only save Teldar Paper, but that other malfunctioning corporation called the USA. Thank you very much.²

Den här optimistiska synen på girighet är inte bara en fiktionens skapelse. Samma år som Wall Street kom kraschade börsen på ett spektakulärt sätt i den då största nedgången sedan 1930-talet. Som så ofta kom i kraschens kölvatten en mängd artiklar om allt som var fel med marknader i allmänhet och den girighet som utmålades som roten till det onda i synnerhet. I en ledare i New York Times under rubriken ”Ban Greed? No: Harness It” anlades dock ett annat perspektiv:

Perhaps the most important idea here is to distinguish between motive and consequence. Derivative securities attract the greedy the way raw meat attracts piranhas. But so what? Private greed can lead to public good. The sensible goal for securities regulation is to channel selfish behavior, not thwart it.³

Synen på girighet utmålas alltså som något som i själva verket är, eller i alla fall kan vara, en samhällsnyttig kraft. Tanken är att girigheten kan vara det som driver vårt kollektiva välstånd framåt. Det är en tanke med djupa idéhistoriska rötter. Det här är ett försök att berätta historien om hur en dödssynd blev en dygd, i vilken mån det är sant att ekonomin förutsätter girighet och huruvida vi verkligen klarar oss ”utan moral” så länge vi har ”rätt incitament”.

Jag ska kanske redan från början understryka att detta blir en något karikerad historia i syfte att göra vissa poänger, snarare än att göra de tänkare rättvisa vars idéer här reduceras till lösryckta citat. Känsliga läsare är härmed varnade.

Girighet i Guds tjänst:
Weber och protestantismen

I inledningen av essän Den protestantiska etiken och kapitalismens anda ställer Max Weber sig frågan hur det kommer sig att de ekonomiska aktiviteter som tidigare knappt kunde tolereras inom kyrkan hade transformerats till meningen med livet och ett yttersta tecken på att vara utvald av Gud. Det är en bra fråga, givet vad Bibeln har att säga om saken:

Ja, jag säger er: Det är lättare för en kamel att komma in genom ett nålsöga, än för den som är rik att komma in i Guds rike. (Matteus 19:24)

Eller varför inte den här versen:

Ingen tjänare kan tjäna två herrar. Antingen kommer han att hata den ene och älska den andre, eller att hålla fast vid den ene och inte bry sig om den andre. Ni kan inte tjäna både Gud och Mammon. (Lukas 16:13)

Eller första Timoteusbrevet, där man kan läsa:

De som vill bli rika låter sig snärjas av frestelser och faller offer för alla de dåraktiga och skadliga begär som störtar människor i fördärv och undergång. Kärleken till pengar är roten till allt ont; genom den har många förts bort från tron och vållat sig själva mycket lidande. (6:9–10)

I Dantes gudomliga komedi hamnar de giriga i helvetets fjärde krets, däribland vissa av kyrkans män – Dante var långt ifrån omedveten om att kyrkan inte alltid följde sina egna regler.

Men som Weber noterar i början av 1900-talet tycktes åtminstone delar av kristendomen över tid ha kommit att förändra sin syn på affärsverksamhet och rikedom; från att ha varit en dödssynd blev det en aktivitet som i själva verket kunde ses som en hyllning till Gud. Weber citerar den engelske 1600-talspuritanen Richard Baxter för att illustrera kärnan i den gradvisa omvandlingen: ”you may labour to be rich for God, though not for the flesh and sin”.⁴ Man kan kort och gott vara girig så länge man är det till Guds ära och inte för att själv leva i synd. Gradvis har alltså lusten till pengar transformerats till en beundransvärd aktivitet, så till den milda grad att Max Weber tycker sig kunna förklara ekonomisk framgång med en speciell protestantisk etik. Hur gick det här till?

Samhällskontrakt
för människor ”så som de är”

Den här frågeställningen – hur synen på girighet förändrats över tid – är betydligt bredare än Webers undran inför den protestantiska etikens uppkomst. I ekonomen Albert Hirschmans essä ”The Passions and the Interests” studeras det fascinerande idébygget enligt vilket ekonomin inte bara skulle kunna tygla människors destruktiva lustar och pengabegär, utan kanalisera dem att verka för ett bättre samhälle.⁵ Hirschman tar avstamp i renässansens idéer om att utgå från människorna ”så som de är”. Där tidigare tänkare sett det som samhällets roll att uppfostra människor till goda samhällsmedborgare, genom att undervisa om dygd och ära, vädja till ridderlighet och godhet, så menade nu allt fler att man istället borde acceptera människan som hon var.

Ett av de tidigaste och mest kända uttrycken för detta mera ”realistiska” förhållningssätt till mänskligheten kan man finna i Fursten, Niccolò Machiavellis handbok för makthavare, publicerad 1532. Där kritiserar han tidigare rådgivare för att i alltför stor utsträckning utgå från idealiserade bilder av hur de önskade att samhället såg ut snarare än att ”hålla sig till den verkliga sanningen”. Att ge råd utifrån en önskan om hur människor borde vara, menade Machiavelli var dömt att misslyckas. Som han uttrycker det:

Många har fantiserat om fria statsformer och furstendömen, som man varken sett eller hört talas om i verkligheten, ty skillnaden mellan hur man lever och hur man bör leva är så stor att den som inte intresserar sig för det man gör utan det man bör göra snarare lär sig att framkalla sin egen undergång än sin framgång.⁶

Samma tanke dyker något senare upp i inledningen av Baruch Spinozas Tractatus Politicus från 1675. Även Spinoza menar att den typiske tänkaren från äldre tider gjort misstaget att ”betrakta män inte som de är utan som han önskar att de skulle vara”. Runt samma tid, några decennier tidigare, ägnar Thomas Hobbes de första tio kapitlen av Leviathan från 1651 åt den mänskliga naturen – och konstaterar att den inte är vacker – som motivering till varför en stat måste ha makten att med tvång hålla människorna borta från sina destruktiva impulser.

På 1700-talet kommer även Montesquieu och David Hume att betona vikten av att utgå från hur människor faktiskt är när vi tänker på hur vi bäst organiserar samhället. Till och med Jean-Jacques Rousseau, som annars brukar kontrasteras mot de övriga i sin syn på människan, inleder sin skrift Om samhällsfördraget från 1762 med en beskrivning av vad han ämnar göra:

Under det att jag accepterar män som de är och betraktar lagarna som de skulle kunna vara, vill jag ställa frågan om vi kan finna ett legitimt och säkert styrelseskick.⁷

Insisterandet på att studera människan ”som hon är” implicerar en distinktion som än idag har en stark (om än, i mitt tycke, ofta lite missuppfattad) ställning inom nationalekonomisk forskning, nämligen åtskillnaden mellan så kallad positiv nationalekonomi, det vill säga studiet av hur ekonomin faktiskt fungerar, och de normativa frågorna om hur något borde vara.⁸

Giambattista Vicos uppfattning i Scienza Nuova från 1725 sammanfattar den förändring som kan sägas börja med Machiavellis Fursten, samtidigt som den ger en föraning om den uppdelning som finns i synen på studiet av samhället:

Filosofin betraktar människan som hon borde vara och är därför bara användbar för det lilla fåtal som vill leva i Platons republik snarare än bland Romulus smuts. Lagstiftningen ser människan som hon verkligen är och försöker sätta henne i samhällets tjänst.⁹

Idag skulle många ekonomer nog vilja sälla sig till den senare sorten, och definiera sig som de som studerar ”människor som de är” och funderar på hur de kan skapa incitament för att få folk att agera på sätt som är bra för samhället.

Att kanalisera destruktiva lustar
till samhällsnyttiga aktiviteter

Nästa steg, när renässans- och upplysningstänkarna konstaterat att människan ”av naturen” har en tendens att ge efter för destruktiva impulser, egoism och girighet, var att fundera på vad man skulle göra åt det. Att låtsas som om dessa sidor inte fanns var ju just det önsketänkande man ville komma bort ifrån. Thomas Hobbes lösning, att skapa en statsmakt som tvingade människor att lyda, hade sina poänger, men såväl hans samtida som senare kritiker påpekade att detta bara flyttade upp problemet en nivå. Så länge människor med sina fel och brister var inblandade var lösningen snarare att locka folk att göra saker som både var i linje med deras ”sanna natur” och samtidigt bra för samhället. Den sista delen av Vico-citatet ovan uttrycker precis detta: uppfattningen att det man letar efter är hur man bäst skapar ett system inom vilket människans drivkrafter omvandlas till något gott för samhället. Några sidor längre fram i Scienza Nuova formulerar Vico sin vision om hur samhällskontraktet ska utnyttja dessa drivkrafter för att skapa en bättre civilisation:

Ur grymhet, girighet och ambition, tre synder som leder människor på villovägar, skapar samhället försvar, handel och politik, och därigenom en nations styrka, välstånd och vishet; ur de tre synder som tveklöst skulle förgöra människan på jorden, skapas sålunda det goda samhället. Genom kloka lagar kan människors själviska drivkrafter, som är helt fokuserade på det egna välståndet, omvandlas till ett ordnat samhällsskick som möjliggör en civiliserad mänsklighet.¹⁰

Exakt hur detta ska gå till finns det många idéer om. David Hume har flera passager där han ger uttryck för att det bästa (och kanske enda) sättet att tygla en last är ”med en annan last”.¹¹ Girighet och pengabegär är bättre för samhället än lättja och slöseri, var tanken. Kanske är det helt enkelt bättre att acceptera vissa mindre dåliga dödssynder för att hålla tillbaka andra.

Besläktade idéer finns hos Montesquieu, som resonerar kring ekonomins civiliserande och lugnande effekt på människor. Tanken – och det empiriska konstaterandet – om doux commerce, alltså sambandet mellan handel och fredlighet, lyfts fram som något att föredra framför mera destruktiva synder. Montesquieu noterar att ”nästan som en allmän regel tycks ställen där människor är civiliserade [oú il y a des mœurs douces] ha handel, och där det finns handel är människor civiliserade”.¹² Långt senare ska så vitt skilda tänkare som John Maynard Keynes, Joseph Schumpeter och Ayn Rand på olika sätt återkomma till dessa idéer. Keynes skriver i The General Theory of Employment of Interest and Money från 1936:

Dangerous human proclivities can be canalized into comparatively harmless channels by the existence of opportunity of money-making and private wealth […]. It is better that a man should tyrannize over his bank balance than over his fellow-citizens […].¹³

Schumpeter, å sin sida, menade att kolonialism och aktiviteter där man med våld tillskansar sig rikedomar inte alls var en ohjälplig konsekvens av det kapitalistiska systemet, utan en olycklig kvarleva från en förkapitalistisk period. Kapitalismen i sig uppmanade, menade Schumpeter, till rationell kalkyl och skydde därför den inneboende osäkerheten och kaoset som kom med krig.¹⁴ I Ayn Rands Atlas Shrugged från 1957 – kanske den bok som oftast kopplas till Gordon Gekkos syn på girighet – konstateras också att strävan efter pengar är långt bättre än alternativet:

Until and unless you discover that money is the root of all good, you ask for your own destruction. When money ceases to become the means by which men deal with one another, then men become the tools of other men. Blood, whips and guns or dollars. Take your choice – there is no other.¹⁵

Sammanfattningsvis kan man alltså konstatera att det finns en lång rad tänkare som genom historien sett girighet och pengahunger som en dödssynd, men att denna synd trots allt är det minst dåliga av flera onda ting. I takt med att ett modernt tänkande växt fram och ersatt en gudomlig medeltida ordning har dock tanken på girigheten som en kraft som, rätt utnyttjad, kan gynna samhället i stort – om den bara kanaliseras på rätt sätt – blivit allt mer dominerande.

Adam Smith och den osynliga handen:
girighetens slutgiltiga metamorfos?

I den idéhistoriska utvecklingen anar man, om inte Gordon Gekkos hyllning till girigheten, så definitivt formuleringen i New York Times i samband med börskraschen 1987 om att ”private greed can lead to public good” och att målet inte bör vara bekämpandet av girighet utan utnyttjandet av den: ”the sensible goal […] is to channel selfish behavior, not thwart it”.

Men mer än något annat kan Vico, Hume och andra som citeras ovan läsas som föregångare till Adam Smiths klassiska osynliga hand, kanske den bild som beundrare såväl som belackare oftast hänvisar till för att försvara respektive förkasta marknadens magi. Smiths berömda passage i Wealth of Nations från 1776, om vad som motiverar ekonomiska aktörer, postulerar att allt som krävs är ett egenintresse för att människor genom handel ska uppnå utfall som också är ömsesidigt gynnsamma och därmed bra för hela samhället:

He intends only his own gain, and he is in this, as in many other cases led by an invisible hand to promote an end which was in no part of his intention. Nor is it always worse for society that it was no part of it. By pursuing his own interest he frequently promotes that of the society more effectually than when he really intends to promote it.¹⁶

Den observanta läsaren kanske noterar att fokus här har skiftat, från hur konstitutioner och lagar ska hålla människor och deras destruktiva lustar i schack, till att fokusera på den mänskliga viljan att förbättra sin egen situation. Människans upptagenhet med sin egennytta är inte något som ska hindras, utan en positiv kraft. Samtidigt var Smith klar över statens viktiga roll i sammanhanget. Redan 1755 skriver han i förarbeten till Wealth of Nations:

Little else is requisite to carry a state to the highest degree of opulence from the lowest barbarism, but peace, easy taxes, and a tolerable administration of justice; all the rest being brought about by the natural course of things.¹⁷

Den här idén lägger grunden för den analys som i nationalekonomerna Francis Edgeworths och Vilfredo Paretos tappningar utgör ett fundament även i dagens undervisning i nationalekonomisk teori, det så kallade första välfärdsteoremet. Dess enkla budskap är att om individer bara tillåts handla med varandra, utan inblandning av någon annan, så kommer marknaden att uppnå en ”Paretoeffektiv allokering”, en situation där alla möjligheter till ömsesidigt gynnsamma förbättringar är utnyttjade – det vill säga där ingen kan få det bättre, utan att någon får det sämre. Så länge fördelningen är sådan att båda (eller alla) parter föredrar en annan fördelning än den rådande, så kommer människor att frivilligt handla och därigenom uppnå ömsesidiga förbättringar av sin situation. Detta pågår till dess att det inte längre finns några sätt att uppnå ömsesidigt föredragna alternativa fördelningar.

Det finns förstås vissa villkor för att den Paretoeffektiva allokeringen ska fungera. Förutom tydligt definierade äganderätter och ett rättssystem som kan upprätthålla kontrakt så krävs till exempel fullständig information om vem som äger vad, att ”mötet mellan utbud och efterfrågan” kan ske utan kostnader och några andra villkor som i praktiken inte brukar vara uppfyllda.¹⁸ Men inte desto mindre: grundidén – att det räcker med människors egenintresse för att genom specialisering och frihandel uppnå utfall som är bra för samhället i stort – finns med ända sedan Smith.

Metamorfosen är därmed nästan klar. Den syndiga girigheten och fokuset på att tjäna pengar har transformerats till en aktivitet som inte bara kan försvaras utan som till och med tycks vara att föredra framför tafatta försök att ”göra gott”.

Räcker det verkligen med girighet
och fria marknader?

Vid det här laget kanske den som är bekant med de tänkare vars idéer flyktigt citerats ovan vill protestera. Med rätta. Det stämmer förvisso att alla citat finns i deras respektive texter och det stämmer också att en partiell läsning av Adam Smith kan leda till Gordon Gekkos slutsats att girighet faktiskt är bra för samhället. Men är detta verkligen rätt slutsats? Stämmer det att synen på marknaden och samhällsekonomin som förespråkas av dessa tänkare är att så länge incitamenten är de rätta behövs ingen moral? Räcker girighet och ett väldesignat regelverk?

Nej, jag tror inte det är rätt slutsats. Det trodde nog inte David Hume, Adam Smith eller Francis Edgeworth heller. De lösryckta formuleringarna ovan är en mycket selektiv läsning av deras texter som jag gjort för att illustrera hur man skulle kunna skapa sig föreställningen att girighet är den enda viktiga drivkraft som krävs för ett gott samhälle. Men i själva verket finns det mycket i texterna som tyder på att författarna var skeptiska till att marknaden ensam kunde lösa allt.

Adam Smith var till exempel mycket bekymrad inför möjligheten att marknadsinteraktion skulle resultera i oförsvarligt ojämna utfall. Han menade att det fanns mängder av viktiga saker som man inte kunde vänta sig att marknaden skulle leverera (som skolgång och stöd till de fattiga) och som staten därför borde hantera. Han var kort och gott för marknadsekonomi och mot regleringar av den, men han var inte av uppfattningen att marknaden löste alla samhällsproblem.

Smith ägnade också mycket intresse åt dygders allmänt positiva inverkan på samhället. I sitt andra storverk, The Theory of Moral Sentiments från 1759, lyfter han ”försiktighet” (prudence) som den viktigaste dygden för individen själv medan medmänsklighet, rättvisa, generositet och samhällsanda (humanity, justice, generosity, public spirit) är de dygder som är viktigast för andra och för samhället. När han senare i Wealth of Nations försvarar egenintresset är det inte för att dygderna skulle vara dåliga, utan snarast för att han betonar att det inte behövs något annat för att ömsesidigt gynnsamma transaktioner ska äga rum. Det krävs inte att slaktaren, bryggaren eller bagaren bryr sig om dig, eller du om honom, för att ni genom handel ska uppnå ett utfall som är bättre för båda.¹⁹

Både Hume och Smith betonade vikten av tillit människor emellan för att handel och samarbete skulle fungera smidigt. De menade att förtroende för att andra skulle hålla sig till regler var en enorm fördel för att ekonomin skulle löpa friktionsfritt i praktiken. Smith ansåg att vissa dygder, som till exempel punktlighet och ärlighet, också fostrades av handel. Samtidigt bekymrade han sig för att ett alltför ensidigt fokus på kommers skulle leda till att människor glömde andra viktiga värden. I sina Lectures från 1763 sammanfattar han sin oro:

These are the disadvantages of a commercial spirit. The minds of men are concentrated, and rendered incapable of elevation. Education is despised, or at least neglected, and the heroic spirit is almost utterly extinguished. To remedy these defects would be an object worthy of serious attention.²⁰

Och så detta med människans sanna natur. Läser man andra delar av texterna än de som brukar citeras kan man konstatera att tanken på att studera ”människan som hon är” nog inte alls handlade om att acceptera människan som ”ond”. Eller, jo, okej, Machiavelli (och några till) kanske betonade de negativa sidorna hos människorna. Men många andra poängterade snarast att människor var komplexa, med både dygdiga och syndiga drivkrafter.

En mer rimlig läsning är att dessa tänkare snarast såg det som en försiktighetsåtgärd att utgå från att människor var egoistiska och giriga. Om man tänker sig att de regler vi konstruerar fungerar så att även den som är självisk handlar på ett sätt som gynnar alla, kommer förstås de som inte är själviska också att agera på ett ”samhällsnyttigt” sätt.²¹ I en av de mest kända passagerna från David Humes Essays: Moral, Political and Literary uppmanar han oss att skapa regler som utgår från att folk är själviska, men noterar samtidigt att det kan te sig lite märkligt eftersom, som han uttrycker det, vi vet att människor de facto inte är det:

[I]n contriving any system of government […] every man ought to be supposed to be a knave and to have no other end, in all his actions, than his private interest. […] It is, therefore, a just political maxim, that every man must be supposed to be a knave: Though at the same time, it appears somewhat strange, that a maxim should be true in politics, which is false in fact.²²

Hume understryker alltså vad de flesta av oss nog skulle skriva under på: människor är inte alltid själviska, än mindre giriga.²³ Men han tycks utgå från att vi genom att anta att själviskheten råder kan försäkra oss mot de situationer där människor faktiskt är själviska.

Frågan är bara om det verkligen är en god försäkringspolicy eller om det kan bli så att just antagandet om människor som egoistiska i sig kan skapa problem. En hel del modern forskning talar för att det ibland skulle kunna vara så.

Marknadens möjliga
undanträngning av moralen

I sin kända studie The Gift Relationship från 1970 jämförde samhällsvetaren Richard Titmuss systemen för blodgivning i Storbritannien och USA. I de amerikanska systemet hade man under 1960-talet genomfört reformer där man fick mer betalt för att donera blod. Man tänkte sig helt enkelt att om människor fick betalt så skulle de lämna mer blod. I det brittiska systemet fanns inga betalningar utan det byggde helt på frivillighet. Titmuss konstaterade att det senare verkar fungera bättre och att de amerikanska reformerna snarast lett till mindre blodgivning. Han spekulerade i att det kanske var just introduktionen av monetära incitament som ställde till det. Genom att introducera pengar ändrar myndigheterna människors syn på själva transaktionen. Det är en sak att ge blod i ett sammanhang där man gör en god gärning, det är något helt annat att få betalt för det. I en studie från 2007 visar ekonomerna Magnus Johannesson och Carl Mellström i ett experiment med svenska blodgivare att den effekten verkligen finns. Intressant nog finner de också skillnader mellan män och kvinnor i denna bemärkelse. När det ekonomiska incitamentet införs donerar kvinnor väsentligt mindre blod än annars, men för män finns i princip ingen effekt i deras experiment.²⁴

I en annan uppmärksammad studie undersöktes vad som händer när man inför en kostnad för att bryta mot en regel som tidigare upprätthållits genom sociala normer om vad som är ett gott beteende. På en förskola i Israel hade personalen problemet att föräldrar alltför ofta hämtade barnen för sent. Föräldrarna var förvisso ångerfulla och bad om ursäkt, men de kom trots allt ofta lite för sent, så personalen tänkte att de kunde få föräldrarna att skärpa sig genom att införa en straffavgift. Resultatet var dock nedslående. Inte bara kom föräldrar nu sent oftare, de ansåg också att de hade rätt att göra det, eftersom de ju betalade för rätten att komma sent och därmed inte hade något att skämmas för.²⁵

Ytterligare ett intressant exempel på att incitament kan få oönskade konsekvenser dyker upp i företagsvärldens managementlitteratur. I sina memoarer skriver David Packard, en av grundarna av it-företaget Hewlett-Packard, om hur han under sin tidigare anställning på General Electric hade noterat att de hårda reglerna för hur anställda fick använda företagets verktyg fick mindre efterlängtade följder. Företagets uppenbara misstro gentemot sina anställda tycktes närmast få de anställda att vilja sno med sig saker från jobbet. Packard drog slutsatsen att det inte var en bra idé att agera som om de anställda tänkte stjäla verktyg från jobbet, utan valde när han startade HP istället att göra tvärtom:

Keeping storerooms and parts bins open was advantageous to HP in two important ways. From a practical standpoint, the easy access to parts and tools helped product designers and others who wanted to work out new ideas at home or on weekends. A second reason, less tangible but important, is that the open bins and storerooms were a symbol of trust, a trust that is central to the way HP does business.²⁶

En rad studier har senare visat både (ekonomiskt) negativa effekter av att försöka kontrollera anställda och positiva effekter av att lita på människor.²⁷

Alla dessa exempel illustrerar potentiella problem med David Humes maxim om att man kan utgå från att alla människor drivs av egenintresse och pengar och därigenom skapa ett system som maximalt försäkrar oss mot girigt beteende. Exemplen pekar istället på risken med att försöka använda monetära incitament för att styra människors beteende. Det kan mycket väl vara så att själva införandet av pengar i form av belöningar eller straff, eller striktare övervakning, tränger undan gott uppförande som tidigare upprätthölls, om än inte perfekt så både effektivare och billigare, genom idéer om vad som är ett acceptabelt beteende. Regelverk som baseras på en uppfattning om människor som oförmögna att handla moraliskt är således inte alltid en god idé. Eller som ekonomen Bruno Frey uttryckt saken i rubriken på en artikel i ämnet: ”A Constitution for Knaves Crowds out Civic Virtues”.²⁸

Om balansen mellan
incitament och moral

Så vad ska vi dra för slutsatser av allt detta? Om vi började i utgångspunkten att människan inte kan förutsättas vara god, och sedan rörde oss via en rad idéer om hur de onda, eller i alla fall mindre goda, sidorna kan begränsas, till att de kanske till och med kan utnyttjas för att uppnå samhälleligt önskvärda mål, så har vi nu landat i att ett alltför ensidigt fokus på att acceptera, eller förutsätta, att människor är själviska och pengahungriga kan tränga undan människors goda sidor. I relation till Gordon Gekkos påstående att ”girigheten är god” kan vi kanske konstatera att han har fel i en etisk bemärkelse, men rätt i att det finns sammanhang där girigheten i sig räcker för att vi ska uppnå ömsesidigt gynnsamma resultat. Vi behöver inte bry oss om varandra för att genom handel uppnå utfall som är bättre än om vi inte handlade alls.

Däremot är det inte sant att marknader, och än mindre samhället i stort, fungerar utan moral. Att utgå från att människor är själviska och enbart svarar på externa incitament är också en dålig grund för allt från lagstiftning och anställningskontrakt till mekanismer för att få människor att ge blod eller hämta i tid på förskolan. Gordon Gekkos uttalande om att ”girighet inte bara kommer att rädda Teldar Paper utan också USA” finns det all anledning att vara skeptisk till.

Men vad ska vi göra då? Utgångspunkten att ”acceptera människor som de är” är det inget fel på. Felet ligger dels i antagandet att människor bara drivs av girighet, dels i tron att regelverk som utgår från detta skulle kunna fungera som en försäkring, i bemärkelsen att det minimerar själviskt beteende. I boken The Moral Economy: Why Good Incentives Are No Substitute for Good Citizens från 2016 föreslår ekonomen Samuel Bowles en utveckling av Humes maxim om utformningen av samhällskontraktet:

[G]ood policies and constitutions are those that support socially valued ends not only by harnessing self-interest but also by evoking, cultivating, and empowering public spirited motives.²⁹

Kanske inte den klatschigaste av slogans, men betydligt bättre än att förlita sig på att girighet ensamt ska göra jobbet.

Kan marknaden ha ett telos?

En annan ansats är att fundera på om man kan formulera dygder utifrån marknadens eget yttersta syfte. Hur skulle det kunna gå till?

En utgångspunkt är att fråga sig vad marknaden egentligen är till för.

Enligt Aristoteles kan godhet formuleras utifrån att varje område har ett yttersta syfte, ett telos. Läkekonstens telos är, för att ta ett exempel, god hälsa och vad som är en god handling inom detta område avgörs av hur väl den bidrar till att nå just god hälsa. Kan man på motsvarande sätt definiera något ”gott” som kan sägas vara marknadens yttersta syfte?

Ett möjligt svar är att det goda med marknaden är möjligheten till det ömsesidigt gynnsamma utfallet. När Adam Smith förklarar hur egenintresset resulterar i ett samhälleligt önskvärt utfall utan att parterna strävar efter det, är det goda som resulterar från marknaden just att de båda får det bättre. De mer samtida försvararna av en fri marknadsekonomi, ekonomerna James Buchanan och Gordon Tullock, formulerar också marknadens yttersta syfte just på det viset: ”The raison d’être of market exchange is the expectation of mutual gains.”³⁰

Om marknadens telos är att möjliggöra för människor att genom handel frivilligt förbättra sin situation jämfört med utfallet om marknaden inte fanns, vilka dygder skulle man då kunna finna som bidrar till detta yttersta syfte? Vilka värderingar skulle kunna framhållas som viktiga för att bidra till att uppfylla ett sådant telos?

Ärlighet är ett exempel. Om marknadens syfte är ett ömsesidigt gynnsamt utbyte är det inte acceptabelt att lura någon på pengar. Bedrägeri kan förstås vara individuellt lönsamt, men det kan inte försvaras utifrån marknadens eget telos.

Acceptans och inkluderande är andra tänkbara dygder som rimmar väl med syftet att maximera mängden ömsesidigt gynnsamma relationer. Att favorisera, diskriminera eller monopolisera gynnar inte ett ömsesidigt värdeskapande och sådana beteenden är därför inte goda (trots att de förstås kan vara individuellt vinstmaximerande).

Det intressanta med denna ansats är att beteenden kan fördömas som oetiska, inte baserat på någon idé om godhet som är separat från marknaden, utan tvärtom för att de strider mot ekonomins eget yttersta syfte.³¹

I relation till girighet kan man tänka sig att detta resonemang förvisso inte kan användas som bas för att fördöma all strävan efter rikedom (och inte heller väldigt olika utfall), men den kan definitivt utgöra en grund för att kritisera många typer av beteenden som idag kommer undan med vaga anspelningar om att ”marknaden kräver att vi gör så här”.

Behöver vi en ”ny ekonomi”?

Med jämna mellanrum dyker diskussioner upp kring behovet av en ”ny sorts ekonomi”, eller en ”ny kapitalism” (ibland ”en ny värld utan kapitalism”).³² Det är inte alltid glasklart hur de som efterlyser en ny ekonomi ser på den ”gamla sortens ekonomi” och inte heller hur de tänker sig den nya. Men jag tänker att de kanske ser, typ, Gordon Gekko framför sig och konstaterar: ”om det här är ekonomin, då måste vi hitta på något annat”.

Jag tror dock inte vi behöver någon ”ny ekonomi”. Däremot tror jag att både ekonomin och alla som tänker på dess framtid och funktionssätt skulle må bra av att gå tillbaka och återupptäcka (eller, i många fall, upptäcka) vad David Hume och Adam Smith och andra faktiskt skrev.

Sannolikt skulle synen inte bli riktigt lika ensidigt fokuserad på egenintressets välgörande förmågor, det vill säga girighetens fördelar. Fler skulle ha lättare att peka på vad som är fel i Gordon Gekkos resonemang om det goda i girigheten, och därmed se den som den ursprungliga dödssynden.

Samtidigt kanske också de som idag avfärdar allt vad ekonomiska resonemang och kapitalism heter som ett illa dolt försvar för just girighet, skulle se att det finns mycket i marknader som är genuint gott, kanske till och med dygdigt.

Noter

1. Nätsajten Investopedia under rubriken ”Gordon Gekko: Wall Street’s Most Famous Fictional Character?”, 26 oktober 2021, https://www.investopedia.com/terms/g/gordon-gekko.asp.

2. ”Gordon Gekko, Quotes”, IMDB, https://www.imdb.com/title/tt0094291/characters/nm0000140.

3. Ledare i New York Times 1988, https://www.nytimes.com/1988/01/20/opinion/ban-greed-no-harness-it.html.

4. Baxter citeras i kapitel 5 i Webers Die protestantische Ethik und der Geist des Kapitalismus (här hämtat ur en engelsk utgåva).

5. Albert O. Hirschman, The Passions and the Interests: Political Arguments for Capitalism before Its Triumph, Princeton: Princeton University Press, 1977.

6. Niccolò Machiavelli, Fursten (1532), övers. Karin Hybinette, Stockholm: Natur & Kultur, 1958, kap. XV, s. 77.

7. Denna utgångspunkt dyker upp redan i den första meningen i bok 1 av Om samhällsfördraget (min översättning av Rousseau i engelsk språkdräkt: ”Taking men as they are and the laws as they might be, I wish to investigate whether a legitimate and certain government can be encountered”; Jean-Jacques Rousseau, The Social Contract [1762], övers. till engelska Maurice Cranston, Harmondsworth: Penguin, 1968, s. 49).

8. Missuppfattningen, tycker jag, ligger främst i att många tycks tro att det faktum att det är skillnad på frågor om hur något är och frågor om hur något bör vara skulle betyda att den senare sortens frågor inte kan analyseras logiskt och strukturerat. Nationalekonomen Paul Samuelson uttrycker det väl: ”Ethical conclusions cannot be derived in the same way that scientific hypotheses are inferred or verified. But it is not valid to conclude from this that there is no room for ’welfare economics’. It is a legitimate exercise of economic analysis to examine the consequences of various value judgements” (Paul Samuelson, Foundations of Economic Analysis, Cambridge, MA: Harvard University Press, 1947, s. 220). Samtidigt är nationalekonomisk litteratur full av analyser kring vad som är ”optimalt” eller det ”samhällsekonomiskt bästa utfallet”. Sådana uttalanden är förstås omöjliga om man inte implicit har en värdering – och många ekonomer tycks helt enkelt utgå från att det råder konsensus kring hur den värderingen ska se ut. Vill man förstå hur samhället ”är” eller hur det ”fungerar” så måste man ibland också ta hänsyn till att människorna som befolkar det har uppfattningar om hur det ”bör vara”. Hur ska man annars förstå hur de ”är”?

9. Min översättning av Vico i engelsk språkdräkt: ”Philosophy considers man as he ought to be and is therefore useful only to the very few who want to live in Plato’s Republic and do not throw themselves into the dregs of Romulus. Legislation considers man as he is and attempts to put him to good uses in human society.” Citerat i Hirschman 1977, s. 14.

10. Min översättning av Vico i engelsk språkdräkt: ”Out of ferocity, avarice and ambition, the three vices which lead all mankind astray, [society] makes national defence, commerce and politics and thereby causes the strength, the wealth and the wisdom of the republics; out of these three vices which would certainly destroy man on earth, society thus causes the civil happiness to emerge. [T]hrough its intelligent laws the passions of men who are entirely occupied by the pursuit of their private utility are transformed into a civil order which permits men to live in human society.” Citerat i Hirschman 1977, s. 16–17.

11. ”Very often he can only cure one vice by another, and in that case, he ought to prefer what is less least pernicious to society.” David Hume, ”Of Refinement in the Arts”, i Writings on Economics, red. Eugene Rotwein, Madison: University of Wisconsin Press, 1955, s. 31–32.

12. Min översättning av Montesquieu i engelsk språkdräkt: ”it is almost a general rule that wherever the ways of man are gentle there is commerce; and wherever there is commerce, there the ways of men are gentle”. Ur Esprit des lois, citerat i Hirschman 1977, s. 60.

13. John Maynard Keynes, The General Theory of Employment of Interest and Money, London: Macmillan, 1936, s. 374.

14. Ett resonemang som Schumpeter utvecklar i The Sociology of Imperialisms från 1918.

15. Ayn Rand, Atlas Shrugged, New York: Random House, 1957, s. 387.

16. Adam Smith, An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations (1776), elektronisk resurs, Net Library 2000, Bok IV, kap. 2.

17. Formuleringen finns inte med i den slutgiltiga Wealth of Nations utan nämns av Edwin Cannan i förordet till den version som Cannan var redaktör för 1904 (och som är den mest lästa idag).

18. Att döma ut nationalekonomi som orealistiskt baserat på antaganden om vad som krävs för så kallade ”perfekta marknader” är dock inte riktigt. Mycket av forskningen efter Edgeworth och Pareto, speciellt de senaste femtio åren, har ägnat sig åt att förstå vad som händer när dessa olika villkor inte är uppfyllda och hur marknader fungerar när man tar hänsyn till olika ”marknadsimperfektioner”.

19. Det låter bättre på engelska: ”It is not from the benevolence of the butcher, the brewer or the baker that we expect our dinner but from their regard to their own interest.” (Smith 1776/2000, Bok I, kap. 2.)

20. Adam Smith, ”§ 17: Of the Influence of Commerce on Manners”, Lectures on Justice, Police, Revenue and Arms, red. Edwin Cannan, Oxford: Clarendon Press, 1896.

21. Det här förutsätter förstås att man tänker sig att omtanke och generositet inte i sig är dåliga för samhället i stort. Det tycks ha varit filosofen Bernard de Mandevilles uppfattning. Han gick ett steg längre än Smith i att han inte bara tänkte sig att egenintresse inte behövde vara ett problem, utan att alla försök till att bry sig om andra slutade i sämre utfall. Det är ironiskt, i ljuset av vad biologer idag vet om hur samarbetsinriktade bin är, att han i The Fable of the Bees från 1714 använde just ett bisamhälle som scen för att illustrera, inte bara hur bra allt skulle bli om alla var själviska, utan också hur dåligt allt skulle bli om vi inte var det (!).

22. Citatet är från Part I, Essay VI, ”Of The Independency Of Parliament”, i första delen av Essays: Moral, Political and Literary som publicerades första gången 1742 (den andra delen kom ut 1758, varför hela verket ibland har 1758 som publiceringsår). Ordet knave ska i det här sammanhanget läsas som en bedragare eller ohederlig person.

23. Det kan i sammanhanget vara värt att poängtera att även Francis Edgeworth i sin Mathematical Psychics: An Essay on the Application of Mathematics to the Moral Sciences från 1881 konstaterar att själviskhet är ett specialfall där man lägger all vikt på sin egen nytta, men att man förstås lika gärna kan formulera en nyttofunktion som väger samman egennytta och omsorg om andras välfärd.

24. Carl Mellström & Magnus Johannesson, ”Crowding out in blood donation: Was Titmuss right?”, Journal of the European Economic Association, vol. 6, nr 4, 2008, s. 845–863.

25. Uri Gneezy & Aldo Rustichini, ”Pay Enough or Don’t Pay at All”, Quarterly Journal of Economics, vol. 115, nr 3, 2000, s. 791–798.

26. David Packard, The HP Way: How Bill Hewlett and I Built Our Company, New York: Harper Business, 1995, s. 135.

27. Tore Ellingsen och Magnus Johannesson utvecklar en generell teori för detta i artikeln ”Pride and Prejudice: The Human Side of Incentive Theory”, American Economic Review vol. 98, nr 3, 2008, s. 990– 1008.

28. Artikeln är publicerad i The Economic Journal, vol. 107, nr 443, 1997, s. 1043–1053. Titeln anspelar på David Humes maxim om utgångspunkten för att utforma en konstitution som han presenterar i Essays: Moral, Political and Literary, se not 22 ovan.

29. Samuel Bowles, The Moral Economy: Why Good Incentives Are No Substitute for Good Citizens, New Haven: Yale University Press, 2016, s. 222.

30. James M. Buchanan & Gordon Tullock, The Calculus of Consent: Logical Foundations of Constitutional Democracy, Ann Arbor: University of Michigan Press, 1962, s. 103.

31. Denna typ av resonemang utvecklas av Luigi Bruni och Robert Sugden i artikeln ”Reclaiming Virtue Ethics for Economics”, Journal of Economic Perspectives, vol. 27, nr 4, 2013, s. 141–163.

32. I anslutning till finanskrisen 2008/2009 hölls ett symposium med rubriken ”New World, New Capitalism” där både dåvarande franske presidenten Nicolas Sarkozy och tidigare brittiske premiärministern Tony Blair stod som värdar och båda också talade om vikten av en ”ny ekonomi”.

Riksbankens Jubileumsfond:
främjar, inspirerar och deltar

Riksbankens Jubileumsfond (RJ) är en fristående stiftelse, som har till ändamål att främja humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning i Sverige. Stiftelsen bildades genom ett beslut i riksdagen 1964, då en donation från Sveriges riksbank godkändes och stadgarna fastställdes. Jubileumsfondens tillkomst var en del av 300-årsfirandet av världens äldsta ännu verksamma centralbank, i vilket även ekonomipriset till Alfred Nobels minne och bankhuset vid Brunkebergstorg ingick. Med bildandet av en stiftelse önskade riksdag och riksbank gagna ett angeläget nationellt ändamål: vetenskaplig forskning med anknytning till Sverige.

I mer än 50 år har stiftelsen nu främjat forskning inom humaniora och samhällsvetenskap. 2022 uppgick det sammanlagda stödet för forskning och samverkan till omkring 500 miljoner kronor. Hundratals forskare inom dessa fält har fått bidrag för att genomföra forskning, bygga upp infrastrukturer och nätverk, knyta nya kontakter och delta i såväl konfe ren ser och seminarier som i den offentliga debatten.

RJ 2023

Dödssynderna i vår tid

Redaktör: Jenny Björkman

Redaktionsråd: Ingrid Elam, Lisa Irenius,
Sven Anders Johansson