DÖDSSYNDERNA I VÅR TID

RJ 2023

VREDE

Våld som mål och medel

CHRISTOFER EDLING

JENNY BJÖRKMAN

Riksbankens Jubileumsfond

i samarbete med Makadam förlag

MAKADAM FÖRLAG

GÖTEBORG & STOCKHOLM

WWW.MAKADAMBOK.SE

Dödssynderna i vår tid är Riksbankens Jubileumsfonds

årsbok 2023

Redaktör: Jenny Björkman

Redaktionsråd: Ingrid Elam, Lisa Irenius,

Sven Anders Johansson

VREDE. VÅLD SOM MÅL OCH MEDEL

© Christofer Edling och Jenny Björkman 2023

Grafisk form: Johan Laserna

E-boksproduktion: Bulls Graphics, Halmstad 2023

ISBN för denna volym: 978-91-7655-441-8

ISSN 2000-1029

Detta verk är licensierat enligt Creative Commons Erkännande 2.5 Sverige.

För att se en kopia av licensen, besök http://creativecommons.org/licenses/by/2.5/se/
eller kontakta Creative Commons, PO Box 1866, Mountain View, CA 94042, USA.

Innehåll

Förord: Dödssynderna i vår tid

Vreden i vår tid

En arg plats?

Våldsbejakande extremism

Arga unga män: vreden som utgångspunkt

Ideologisk vrede: när vreden är ett mål

Religiös vrede

Vreden som dygd

Noter

Presentation av Riksbankens Jubileumsfond

Förord:
Dödssynderna i vår tid

Avund, frosseri, girighet, högmod, kättja, lättja och vrede – vilken betydelse har de sju dödssynderna, så som de organiserades för drygt 1500 år sedan av påven Gregorius den store, i dagens Sverige? Är det verkligen befogat att ägna sju essäer åt dem? Vi lever trots allt i ett av de mest sekulära samhällena i världen, ett samhälle där det förefaller mer troligt att helvetet är namnet på en nattklubb än en plats för syndare. Att leva ut sin lust är inte bara tillåtet – det anses också hälsosamt. Att släppa på trycket, att känna sig stolt, att tjäna pengar och äta lyxigt är också sådant som vi premierar – vi unnar oss, och det är vi självklart värda!

Samtidigt finns det andra tecken i tiden som tyder på en moralens återkomst. Klimatkrisen och de livsstilsförändringar som den pressar fram, ökad ojämlikhet och ofattbart rika människor i kombination med flyktingströmmar och krig i vårt närområde är samtidsfenomen som gör att vi allt oftare talar i termer av moral, åtminstone att döma av dagspressen. En enkel sökning i svenska dagstidningar visar att användningen av ordet ”moral” ökat tiofalt sedan 2014.

Ett annat tecken på moralens återkomst i samhällsdebatten är den roll som skam spelar i det som går under begreppet cancel-eller call-out-culture. Det har skett en ökning av det offentliga förnedrandet, så kallat skammande, när en ny nätgenererad social kontroll har vuxit fram. Förnedring på nätet har dessutom blivit en strategi för olika grupper för att åstadkomma förändring, som ett slags modern, skamdriven konsumentmakt. Trots att de flesta ser faror med att låta skam driva ett offentligt samtal, finns det de som menar att det kan vara något bra, och ett effektivt sätt att förändra folks beteenden och moral.

I den politiska sfären hänvisas allt oftare till gott och ont. Men det vissa uppfattar som gott kallar andra godhetssignalering, och vad är det annat än högmod? Att betrakta somliga som fullständigt skamlösa, å andra sidan, kan ses som del av samma trend. Ordet skamlös användes för övrigt nästan inte alls under 2000-talets början, men har ökat från 2014. Det finns de som menar att vi lever i en post-post-politisk värld, en hyperpolitisk era, där allt är politik, och därmed kan klassas som gott eller ont. Engagemang är bara ett klick bort, men lika flyktigt som kärlek på Tinder. Massrörelser dör lika fort som de bildas, och resultatet är ett slags överhettad diskussion som tar upp allt, men fördjupar intet, som snabbt konstaterar om något är rätt eller fel/gott eller ont, och där den som hamnar på fel sida om en dragen linje lätt kan drabbas av kölhalning i allmän åsyn.

I det perspektivet finns det anledning att återvända till dödssynderna och de moraliska anspråk som de har. Synder och laster är dessutom individuella. Målet med att inte synda är den egna frälsningen, inte kollektiv förändring. Att det egna beteendet och vår personliga moral accentueras är symptomatiskt för vår tids individualism. Fokus på synder passar således en era som hyllar jaget.

Men dödssynderna har också alltid haft en obestridlig kollektiv dimension. När Vatikanen 2008 lanserade sju kompletterande dödssynder var syftet att anpassa synderna till dagens globala verklighet och betona den sociala interaktionen människor emellan: miljöförstöring, medicinska eller andra moraliskt omstridda experiment på människor, genmanipulation, drogmissbruk, vållande till fattigdom, orimlig rikedom samt att medverka till sådant som leder till social orättvisa.

Värt att minnas är också att dödssynderna egentligen inte handlar om det värsta vi människor kan ägna oss åt. Redan under medeltiden fanns det värre saker än lättja och kättja. Våldtäkt och mord var betydligt allvarligare brott, men dödssynderna ansågs farliga eftersom de riskerade att göra oss till slavar under våra egna känslor, slå ut vår rationalitet och skapa ett beroende av de kickar som synderna gav. Dödssynderna hotade att förtära oss. Och precis som de moderna, uppgraderade dödssynderna har de gamla dödssynderna faktiskt alltid syftat på sådana försyndelser och illgärningar som hotar att slita sönder samhället, och på sådana känslor som hotar att dra oss bort från det goda och det rätta.

Nog låter det alltjämt angeläget? I denna samling texter har sju forskare utifrån sin egen forskning tagit sig an var sin dödssynd, för att mer konkret pröva syndernas relevans i vår tid och ta reda på vad de kan lära oss, om oss själva och våra samhällen.

Sociologen Christofer Edling och historikern Jenny Björkman tar i denna essä ett grepp om vreden utifrån Edlings forskning om våldsbejakande extremism. Idag löser vi idealt konflikter med ord och inte med nävarna, med diplomati och inte krig; vreden är på så sätt mindre accepterad än någonsin. Samtidigt tycks vi leva på en arg plats. Kriminella gäng, våldsbejakande extremister, terror och krig är del av våra dagliga nyheter – så vilken roll spelar egentligen vreden idag?

Redaktionen

Vreden i vår tid

Då tänkte jag, ja men dom är inte nära mig politiskt. Men fan, jag kan få slåss ju. Jag får ut mina, jag hade så mycket aggressioner, jag ville bara få ut det. […] Så jag lämnade SD […] jag lämnade allt. Gick jag direkt till Motståndsrörelsen.

Eric¹

Sjung, o gudinna, om vreden, som brann hos Peliden Akilles olycksdiger, till tusende kval för akajernas söner

Homeros, Iliaden²

Akilles och Eric är arga. Vrede har funnits i oss, genom hela mänsklighetens historia. Det tycks vara en ofrånkomlig del av det som gör oss till människor. Vrede kan leda till död och förödelse och det är således inte särskilt förvånande att vrede är en av de sju dödssynderna. Kanske är det också den mest givna av dem i dagens samhälle, som premierar civiliserade samtal framför slagsmål och knytnävar?

Men trots självklarheten i att vrede och i synnerhet det våld som vrede kan leda till är fel, verkar vi leva på en arg plats. Sverige noterar ett nytt rekordår i antalet skjutningar med dödlig utgång. Det finns de som betraktar krig som organiserad vrede.³ Och år 2022 utbröt ett nytt krig i Europa, bara 130 mil från Stockholm. Debatt, utspel och politiska aktioner tar sig allt oftare ilskna uttryck. Den affektiva polarisering mellan politiska åsiktsmotståndare som vi är vana vid från USA är nu tydlig också på hemmaplan.⁴

Stanford Lyman, en av de få sociologer som intresserat sig för dödssynderna, menar att de kan hjälpa forskaren att förstå moraliska begrepp som den moderna sociologin distanserat sig ifrån till förmån för mer neutrala begrepp.⁵ Vreden, påpekar han, har en fundamental ställning: den måste betvingas först av alla synder för att säkra en social ordning. Med hänvisning till Georg Simmel och med ett eko av Thomas Hobbes argumenterar Lyman för att människors vrede å ena sidan måste kontrolleras för att samhället ska hålla ihop, men att en sådan kontroll å andra sidan själv måste ha en inneboende förmåga till vrede gentemot dem som bryter mot den legitima ordningen.

Vreden är således central för att förstå både individ och samhälle. I den här texten ligger fokus på sådana som Eric, den unge man som av olika anledningar – inte minst för att slåss och få utlopp för sin vrede – gick med i Nordiska motståndsrörelsen. Våldsbejakande extremism är på många sätt ett lämpligt prisma för att granska dödssynden vrede i dagens samhälle. Liksom krig sägs organisera vreden gör dessa organisationer det, och de gör det i ett samhälle som på en rad olika sätt tar avstånd från våld och just organiserad vrede.

Utgångspunkten för den här essän är forskning utförd av en forskargrupp vid Institutet för framtidsstudier som försöker förstå våldsbejakande extremism utifrån en distinktion mellan antisociala karriärer och social organisering.⁶ Med antisociala karriärer avser vi de personliga livsförlopp som beskriver en människas inträde i, aktivitet inom och utträde ur den här typen av miljöer. Med social organisering menar vi miljöernas spontana och ofta icke-formella organisering. Vi använder en bred definition av våldsbejakande extremism, där vi inkluderar en mängd olika miljöer och formeringar som kännetecknas av att de utmanar statens våldsmonopol. Här återfinns allt från gatugäng, kriminella mc-gäng och fotbollsfirmor till extremism med samhällsomstörtande ambitioner. Till de senare räknas våldsbejakande islamism, vänsterextremism och högerextremism, men också våldsbejakande djurrätts- och miljöextremism.

Vreden återfinns i alla de här sammanhangen. Man skulle till och med kunna säga att en del av miljöerna har gjort vreden till en dygd. Framför allt kommer den här texten att fokusera på våldsbejakande islamism och högerextremism.

En arg plats?

Är då Sverige en särskilt arg plats? Analysföretaget Gallup genomför faktiskt vad de kallar en mätning av världens känslomässiga temperatur, som skulle kunna ge en vägledning.⁷ År 2021 fick ett slumpmässigt urval personer i över 120 länder med ett ja eller nej besvara frågan om de dagen före undersökningen upplevt ett antal känslotillstånd, däribland ilska. I Libanon svarade 49 procent ja på frågan om de under gårdagen upplevt ilska, följt av Turkiet (48 procent), Armenien (46 procent), Irak (46 procent) och Afghanistan (41 procent). De fem länderna med lägst andel som upplevde ilska föregående dag var Nederländerna (8 procent), Portugal (8 procent), Estland (6 procent), Mauritius (6 procent) och Finland (5 procent). I Sverige svarade 9 procent att de upplevde ilska igår.

Det görs dessutom återkommande mätningar av befolkningars känslotillstånd och sedan 10 år tillbaka publiceras den så kallade World Happiness Report, där Finland, tätt följt av Danmark, rapporteras ha världens lyckligaste befolkning. Sverige var år 2021 världens sjunde gladaste land och världens minst glada land var Afghanistan.⁸

Utifrån den typen av jämförelser är Sverige inte ett särskilt argt land, inte heller ett område med en särskilt vredgad befolkning. Men den här typen av gallupundersökningar ska förstås tolkas med stor försiktighet och en rejäl nypa salt. Dessutom säger undersökningarna inte något om huruvida vår tid är särskilt arg eller drabbad av mer vrede än andra tider. Krig, kriminalitet och polarisering kan tyda på det. Men det finns också forskning som visat att världen trots allt blir mindre våldsam.⁹

De extrema miljöer som stått i fokus för undersökningar av våldsbejakande extremism är dessutom just extrema. De drar till sig människor – framför allt unga män – som bär på en del vrede. De unga männen attraheras av organisationer som vill utnyttja vreden för olika ändamål, inte minst politiska.

Emotioner, eller känslor, är för det mesta något som tillskrivs enskilda individer. Det är individer som blir arga. Och det är bara som individ man kan känna, det vill säga erfara emotioner. Djur kan förstås också bli arga, glada, rädda och så vidare, och det finns biologiska rön som öppnat för att till och med insekter har känslor,¹⁰ men det är bara människor som betraktar vissa av emotionerna som felaktiga eller till och med syndiga. Och det är på samma sätt bland oss människor som vreden (och andra känslor) kan organiseras och utnyttjas. Det beror på att känslor samtidigt är sociala. Individens känslor uppstår, erfars, utlevs och förstärks i relation till andra.

Våldsbejakande extremistiska miljöer tycks främja eller till och med utnyttja vrede. Vreden betraktas snarast som en positiv energi ur vilken de här politiska (reformerande eller revolutionerande) rörelserna kan hämta kraft. Historien och samtiden ger oss återkommande exempel på när vrede över upplevda orättvisor genererar engagemang och organisering med potentiellt samhällsomstörtande styrka. Vreden tycks dessutom, trots att det är en dödssynd, vara något som även hjältar och till och med Gamla Testamentets Gud ägnar sig åt. I vrede straffar Gud Adam och Eva med förvisning från Edens lustgård, han spar bara Noa och dränker resten av mänskligheten. Guds vrede återkommer sedan på flera ställen i Bibeln.

Historikern Jens Ljunggren har i sin forskning fokuserat just på hur känslor och i synnerhet vrede har påverkat politiken, något han kallar emotionologi eller känslopolitik. Det finns mycket att säga om denna forskningsinriktning, men här är det intressant att Ljunggren hävdar att exempelvis vrede styrde Socialdemokraternas politik under det tidiga 1900-talet. Han menar att arbetarrörelsen inte bara ville uppnå materiella fördelar, utan också förde en politik för att uppvärdera stoltheten. För att nå rörelsens mål var det viktigt att upprätthålla vreden.¹¹

Att vrede kan fungera mobiliserande är således inte konstigt och inget som är unikt för vår tids våldsbejakande extremister.

På samma sätt kan man också se hur det samhälle som utmanas av kriminella gäng och de organisationer vi undersökt svarar med att mobilisera ett slags motvrede. Den kriminalpolitiska debatten i Sverige återspeglar en sådan dynamik, där den vrede som exponeras i återkommande skjutningar och sprängdåd besvaras med allt ilsknare politiska utspel om repressiva polisinsatser och strängare straff. Som en sorts motvrede kan man också se vår tids återgång till en mer repressiv straffpolitik, där det inte är behandling, vård och anpassning till att vara en skötsam medborgare som står i centrum, utan straffet som straff. Där blir inkapacitering, rumsliga hinder för kriminalitet, det viktiga och kanske syns det allra tydligast i det politiska förslaget att döpa om Kriminalvården, som har ansvar för fängelser, frivård och häkten, till Straffverket.

Trots skjutningar och polarisering kan dock dagens Sverige i ett internationellt perspektiv knappast ses som en särskilt arg plats. Vrede betraktas fortfarande som ett problem, kanske till och med en dödssynd. I de våldsbejakande miljöerna utnyttjas däremot vreden.

Våldsbejakande extremism

Begreppet våldsbejakande extremism är inte helt lätt att definiera. Det kan bero på att det egentligen inte är ett vetenskapligt begrepp utan ett operationellt byråkratiskt paraplybegrepp, det vill säga ett begrepp som används av myndigheter och andra organisationer som på olika sätt vill komma åt vissa grupper. I denna text används begreppet för rörelser som säger sig vilja förändra samhället, till och med omkullkasta det, med våld som medel.

Inom några av de våldsbejakande extremistiska rörelser som står i centrum här är det särskilt tydligt att vrede är själva målet för deras verksamhet. De strävar efter ett samhälle där vrede styr i högre grad än idag. Högerextrema rörelser hyllar våldet och vreden som princip. De ser vreden som ett manligt privilegium som hämmats i vårt moderna, feminina och ”sojamjölksinfluerade” samhälle. Majoritetssamhällets ideal hotar enligt den typen av föreställningar till syvende och sist att förgöra mannen och manligheten.

Vreden kan också ses som ett auktoritärt privilegium, och i rörelser som hyllar auktoriteter och starka ledare är det inte oviktigt. Vreden blir då en dygd, något att agera på. Här finns det, trots att vrede sedan medeltiden utgjort en dödssynd, tydliga kopplingar till både Bibeln och Koranen, liksom till den västerländska kulturen i allmänhet. Det finns helt enkelt strider som är värda att utkämpa och detta hänvisar de här rörelserna gärna till. Akilles var som sagt en hjälte, och hans vrede berättigad.

Vrede i kombination med aggression betraktas av de våldsamma extremistiska rörelserna ofta som både mål och medel – vilket Eric, som citerades inledningsvis, gav uttryck för. Fotbollsfirmorna vill slåss, och gatugängets våldskapital är viktigt för att de ska kunna skrämma konkurrerande grupper. För många av de unga män som dras till de våldsbejakande extremistiska miljöerna är det just våldet som lockar.

Innan vi går vidare är det emellertid viktigt att kort nämna svårigheterna med att studera de här grupperna. Generellt är det svårt att studera människor som inte vill vara kända eller som inte vill att deras brottsliga gärningar ska bli kända, och våldsbejakande extremister är inget undantag. Visst händer det att dessa miljöer ibland har utsedda talespersoner, men deras verksamhet är beroende av att information om dem förblir dold för omvärlden. I många fall råder det också ett omfattande internt hemlighetsmakeri – inte minst eftersom de ofta begår brott.

De här svårigheterna finns inte bara för forskare, utan också för polis, säkerhetstjänster och andra myndigheter, som trots allt har betydande befogenheter och resurser. Forskare, som till skillnad från polisen inte utgör något direkt hot mot grupperingarna, arbetar med höga krav på transparens och forskningsetiska principer om samtycke och omsorg om forskningspersonerna. Det betyder att vi som forskare begränsas i våra val av metoder, vilket kan påverka de resultat vi får. Inte bara i Sverige utan också internationellt är kvalitativa undersökningar, företrädesvis med hjälp av så kallat snöbollsurval (det vill säga ett icke-slumpmässigt urval, där forskarna via redan valda intervjupersoner letar sig fram till andra individer), den vanligaste ansatsen. Det finns alltså en mängd studier av olika extremistiska grupperingar gjorda på små urval, men färre större kartläggningar med säkerställda statistiska analyser.

Säkerhetspolisen, som har i uppdrag att bevaka de våldsbejakande miljöerna, har åtminstone under de senaste tio åren varnat för hotet från våldsbejakande extremister, både i termer av författningshot och attentatshot. Säpo har särskilt pekat ut våldsbejakande högerextremism och våldsbejakande islamism, men de har varit försiktiga med att ange hur stora miljöerna är. Forskargruppen vid Institutet för framtidsstudier har fått tillgång till information från Polismyndigheten och Säpo om hur många som befinner sig i de här miljöerna. Datamaterialet omfattar alla kända våldsbejakande extremister i Sverige runt 2017, drygt 15 000 individer.¹² Det är den gruppen som här står i centrum för diskussionen om vreden som drivkraft och mål för våldsbejakande extremism.

Arga unga män:
vreden som utgångspunkt

I intervjuundersökningar som studerar varför man engagerar sig i våldsbejakande extremism förekommer ofta hänvisningar till känslor – inte minst vrede – som uppstår av en sårad självkänsla. Här påminner de unga män som intervjuas om hjälten Akilles. Deras beslut är följden av en hård blandning av vrede och aggression. Att söka sig till en ny grupp är ett vanligt sätt att hantera just frustration, och de intervjuade har känt frustration, irritation och brist på bekräftelse innan de anslutit sig till de här extrema grupperna.

Den här typen av sårad stolthet som orsak till vrede har diskuterats genom århundradena. Seneca den yngre, en av de mer kända stoikerna, hävdade redan för två tusen år sedan att vrede bara var en het önskan om att hämnas, och att det därför inte kunde komma något gott ur den. Hos Seneca finns ingen berättigad vrede. Men han har sällan stått oemotsagd. Aristoteles såg tydliga kopplingar mellan rädsla och vrede, och vreden var därmed viktig för den som ville utkämpa krig och strider. Vreden tog udden av rädslan och gjorde därmed de unga männen till bättre soldater. Rättfärdigad vrede finns som sagt också i Bibeln. Även om ingen av de män vi studerat hänvisar till Aristoteles, är det uppenbart att vreden utgör ett nav hos dem och att de ser sin vrede som berättigad.

Men associationerna till vreden finns inte bara i de unga männens egna uttalanden utan också genom en koppling till annan våldsam brottslighet, som vi för enkelhetens skull ser som ett tecken på vrede. För att kunna belägga sambandet med tidigare våldsamhet har vi kollat uppgifterna om de våldsbejakande extremisterna mot det så kallade misstankeregistret, ett register vid Brottsförebyggande rådet som dokumenterar samtliga rapporterade brottsmisstankar i Sverige.

I datamaterialet från 2017 återfinns 785 personer i den islamistiska miljön, 183 personer i den våldsbejakande vänsterextrema, så kallade autonoma miljön och 382 personer i den våldsbejakande högerextrema vit makt-miljön. Om våldsbrott kan karaktäriseras som tecken på vrede tillhör de våldsbejakande högerextrema miljöerna den mest vredgade gruppen: de var betydligt mer delaktiga i våldsbrott, men underrepresenterade vad det gäller exempelvis narkotikabrottslighet. Också vänsterextrema och islamistiska miljöer var överrepresenterade i våldsbrottslighet. De vänsterextrema och islamisterna var något underrepresenterade i narkotikabrottsligheten. Ekonomisk brottslighet var vanligare i den islamistiska miljön än bland de övriga.

Detta är visserligen små tal, men berättar ändå något. Siffrorna tyder på att det är redan våldsamma män som dras till de här grupperna och att det är personer som på många sätt redan befinner sig i samhällets utkant. Det går att tolka som att de våldsbejakande extrema miljöerna, med de högerextrema främst, fångar upp den vrede som samhället i övrigt stött bort och tagit avstånd ifrån.

Vi ser liknande tendenser i kartläggningar av det brottsliga samarbetet i svenska våldsbejakande mc-gäng.¹³ Medlemmar i gängens kärna tenderar att vara överrepresenterade i misstankar om ekonomisk brottslighet medan personer i gängens periferi är överrepresenterade i vålds-(och drog-) kriminalitet. Liknande tecken syns bland svenska jihadister. I en undersökning av 38 avlidna svenskar som rest till Syrien och Irak för att strida kan vi se att två tredjedelar var misstänkta för brott redan innan de åkte. Misshandel, vapenbrott, stöld och rån var de vanligaste brottstyperna.¹⁴ Många av dessa foreign fighters ingick i olika kriminella samarbeten som inte var relaterade till våldsbejakande islamism.

I intervjuer med personer som lämnat de våldsbejakande miljöerna visar det sig att många hade erfarenheter av brottslighet redan när de gick med i de extrema rörelserna. Inte sällan handlade detta om just våldsbrott.¹⁵ Gränsen mellan våldsbejakande extremism och annan brottslighet är således flytande. Det tyder också internationell forskning på. Det är en återkommande observation att våldsbejakande extremister ofta har ett kriminellt förflutet och sambandet mellan kriminalitet och terrorism har visats gång på gång. En amerikansk studie av 40 personer som lämnat våldsbejakande högerextremism påminner också om detta. Många var hårt brottsbelastade; 27 hade ett våldsamt förflutet, 18 hade suttit i fängelse.

Forskarna kunde dessutom visa att beslutet att lämna miljön också bottnade i en växande vrede. De tre viktigaste drivkrafterna bakom denna nya vrede var besvikelse över diskrepansen mellan idealiserade förväntningar och upplevda realiteter, skuldkänslor gentemot egna familjemedlemmar, främst egna barn, och (upplevt) orättfärdigt våld.¹⁶

De unga män som dras till de våldsbejakande miljöerna är således redan belastade, de är arga och de tycks inte se vrede i bemärkelsen våld som ett problem. Allmänna brottsförebyggande och brottsbekämpande åtgärder mot unga kriminella är alltså också ett sätt att förebygga och motverka radikalisering och inträde i våldsbejakande extremistiska miljöer. Det återkommande temat är kriminalitet, som tycks fungera som en inkörsport till våldsbejakande extremism.

Men alla kriminella dras förstås inte till de våldsbejakande extrema miljöerna. I Norge har sociologer studerat hur muslimska narkotikalangare agerade på den ökade närvaron av jihadister i Oslo och de kunde visa att många tog starkt avstånd från jihadismen, både med avseende på världsbild och handlingar. Jihadister kunde anklagas för att vara omanliga och motståndet mot den våldsbejakande islamismen kunde ibland vara direkt våldsamt.¹⁷ Som i den här intervjun med ”Magan”:

I don’t believe they practice what they preach, man! If they really believe that shit about martyrs and 72 virgins [starts shouting and gesticulating with his steak knife]… Why are you still here? Why are you trying to get me killed? Why don’t you get yourself killed? […] Nonsense! Fucking nonsense! [Continues in a calmer voice] I get angry because I have family members who died because of this bullshit.¹⁸

Vreden hos Magan är uppenbar, men den riktas här inte mot samhället utan mot den extremistiska miljön. Intressant är också att jihadisterna betraktas som omanliga. Men liksom de våldsbejakande jihadisterna ser Magan inte vreden som ett problem, eller en dödssynd, utan som berättigad.

Ideologisk vrede:
när vreden är ett mål

Två våldsbejakande miljöer lånar sig särskilt väl till att pröva om det finns något som kan kallas en ideologisk vrede. Å ena sidan den autonoma (vänsterextrema) miljön, å andra sidan vit makt-miljön (de högerextrema). Hos båda dessa grupper är vreden en viktig drivkraft. Genom våld och organiserad vrede vill de ta makt och omkullkasta samhället så som det ser ut idag.

Här kommer vi att hålla oss till högerextremismen, dels för att det är den miljö som Säpo bedömer utgör det största hotet, dels för att den är störst sett till antalet aktörer. Det tyder också medierapporteringen på. I en analys av fyra årgångar artiklar (1990, 2000, 2010 och 2019) om våld och extremism i sju svenska kvälls- och dagstidningar handlar ungefär en femtedel om våldsbejakande extremism (av 813 artiklar).¹⁹ Av dessa behandlar 36 procent högerextremism, 30 procent jihadism och 21 procent vänsterextremism. Den högerextrema miljön är dessutom ideologiskt stramare och därmed intressantare för vårt syfte än de mer spretiga vänsterextrema miljöerna.

I sin redogörelse för nazistiskt motiverad brottslighet i Sverige argumenterar forskarna Christer Mattsson och Heléne Lööw för att nationalsocialismen har upphöjt kampen till livsform.²⁰ En nazistisk rörelse, menar de, för inte enbart en kamp om politisk makt. Till skillnad från många andra politiska ideologier utkämpar nazismen idag ett slags total fysisk och andlig strid som också omfattar makten över ”historien, kulturen, livsstilen”. Det här är en kamp som utgår ifrån och motiveras av antisemitism och som uttrycktes fullt ut i Förintelsen. I nazismen formuleras hatet mot judar som en kamp om ödet och en strid om livsrum på liv och död. Hat är visserligen inte synonymt med vrede, men när vrede som dödssynd har diskuterats är hatet en del av dess definition. Att låta sig styras av hat, eller hämnd, är således ett av dödssyndens många fula uttryck. När hatet på så sätt styr ideologin går det att säga både att den styrs av vrede och att vreden är dess mål. I nazismens ideologi är vreden iskall, kronisk och avgörande, både som förutsättning för rörelsens sammanhållning och som sociopolitisk drivkraft. Nazismen fungerar dessutom som en idealtyp för den vrede som genomsyrar de rörelser som mer vardagligt samsas under beteckningen högerextremism.²¹

Men trots att vit makt-rörelsen står för ett slags ideologisk vrede är det för många som dras till den högerextrema rörelsen, som intervjupersonen Eric, det rena och skära våldet i sig som lockar:

Och jag tycker det ser så jävla skönt ut att de, alltså att de slår dom här. Jag gillar ju inte dom här personerna. Sen satt jag och kollade på det där och [Fria Nationalister] visade mig en film på Motståndsrörelsen. Och de var ute på gatan, som jag ville ut, politiskt. Ute på, ja … och slogs med dom. Då tänkte jag, ja men dom är inte nära mig politiskt. Men fan, jag kan få slåss ju. Jag får ut mina, jag hade så mycket aggressioner, jag ville bara få ut det. […] Så jag lämnade SD och bröt med Fria Nationalister, jag ville inte, det här med att vara fri och Fria Nationalister, jag lämnade allt. Gick jag direkt till Motståndsrörelsen.²²

Våldet, här betraktat som en sorts praktiserad vrede, kan på så sätt också ses som en viktig del av rörelserna och ett sätt för dem att locka till sig unga män. I forskningen om våldsbejakande extremism återkommer tesen att våldet i sig är en del av attraktionen: våldet eller vreden blir omhuldad och ett slags dygd.

Ur det perspektivet blir det avgörande vilken tidsrumslig kontext personen befinner sig i. Om vi antar att en andel av alla unga män lockas av möjligheten att både få tillhöra en grupp och få ge utlopp för sina aggressioner är det inte så märkligt att svenskfödda unga män på landsbygden dras till högerextrema miljöer, att unga män i invandrartäta förorter lockas till islamistiska miljöer, eller att svenskfödda unga män i storstäderna går med i fotbollsfirmor. Vreden som de här unga männen känner och dras till, får de inte utlopp för i ett samhälle som tar avstånd från våld, aggressioner och hat.

Att vreden också spelar roll för när man lämnar våldsbejakande rörelser har redan nämnts. Inte minst är besvikelsen över att idealen inte riktigt avspeglades i verkligheten en etablerad förklaring.²³ Men vreden mot samhället och lusten att slåss kan försvinna. Den ovan nämnde Eric, som numer lämnat den våldsbejakande högerextrema miljön, sade så här:

Det där var […] en sak som jag störde mig på, att jag tyckte att vi betedde oss som clowner. Gick på stan och skrek i megafoner, det här är inte… det är inte min grej. Jag kan inte, jag vill inte [längre] stå för det här och hålla i den här flaggan… […] Jag hade ledsnat på slagsmålen, jag hade ledsnat på allting. […] Jag började bli svagare. Psykiskt och fysiskt.

[…]

Och jag blev bara ledsen, och jag hamnade i bråk… jag blev så less. Och bara förbannad. Jag ville ha lugn. […] Jag var less på grejen, att stå på gatan och prata politik som jag egentligen inte ens stod bakom, och på folket som bara hetsade […].²⁴

Eric var helt enkelt inte lika arg längre, kunde inte stå för idealen och tyckte till och med att han själv och de andra var fjantiga som gick runt och skrek i megafoner. Vreden var inte längre en drivkraft.

Religiös vrede

När israeliterna övergav Herren och i stället dyrkade Baal och astartegudinnorna blev Herren vred på dem. Han utlämnade dem åt folk som plundrade dem, han prisgav dem åt fiender på alla håll, och de kunde inte längre hålla stånd mot dem.²⁵

I dagligt tal används begreppet helig vrede mest när man vill uttrycka en särskilt stark ilska över någon oförrätt. I teologin betecknar helig vrede den straffande gudens ilska mot avfällingar. Citatet om israeliterna ur Domarboken är ett välkänt sådant exempel på en synnerligen vred Gud. I Bibeln finns också exempel på vrede som positiv kraft för att åstadkomma förändring. Jesus är uppenbart arg när han driver månglarna ur templet. Vrede, rätt utnyttjad, är alltså inte bara en dödssynd utan också en viktig drivkraft inom både kristendom och islam. Och här faller dessa religioner in i en lång västerländsk tradition om att hylla vreden som en väg till seger, inte minst i krig och strid.

Både medeltidens korståg och jihadismen anknyter till idéer som funnits inom kristendom och islam om heliga krig. Jihad betyder ursprungligen kamp. Det har idag plockats upp av den våldsbejakande islamistiska extremismen. Slående för dessa rörelser är den paradoxala villigheten att använda till synes urskillningslöst våld med hänvisning till tron på religioner vars centrala budskap står i absolut kontrast mot våldsanvändning. Detta finns också inom modern kristendom, som The Lord’s Resistance Army på den afrikanska kontinenten eller Ku Klux Klan och senare extremistiska evangelistiska miljöer i USA, men är mest framträdande i den våldsbejakande islamismen. Mer precist talas om salafistisk jihadism och takfirijihadism.

I Sverige finns denna våldsbejakande gren av tron främst bland islamister, och i synnerhet bland de som kallas salafister, en bokstavstroende gren av sunni-islam. Idéhistorikern och teologen Mohammad Fazlhashemi menar att salafister har en mycket rigid hållning gentemot i synnerhet andra muslimer. Det mesta bryter helt enkelt mot deras syn på det rätta och allt som inte är rätt bör enligt dem straffas med exkommunicering. Detta kallas takfir och drabbar alla som misstänks för att vara kättare, otrogna eller vantrogna. I värsta fall ska dessa muslimer inte bara uteslutas och bannlysas utan också elimineras.²⁶ Salafisternas obönhörligt stränga syn på vad som är rätt i kombination med takfir eller exkommuniceringen, som inte sällan innebär att bokstavligen döda de vantrogna, går förstås att tolka som ett slags religiös vrede.

Precis som beträffande den ideologiska vreden som drog unga män till de högerextrema rörelserna så finns det tecken på att många av dem som lockas av salafism och jihadism är arga unga män. Personer som lämnat den våldsbejakande islamistiska extremismen uppvisar i intervjuer, i likhet med dem som lockades till högerextrema rörelser, en frustration över att inte känna sig hemma i majoritetssamhällets värderingar. Flera av de intervjuade pratade också om möjligheten till ett moraliskt alternativ. Så här beskriver Isa vägen in:

Man tycker att, det här är inte nånting för mig, dom är lite för soft, eller lite för… dom går inte utefter det som står, helt enkelt. Dom har en vad man tycker är en anpassad tolkning av verkligheten, av det som står. Utifrån budskapet. Utifrån riktiga källan, då tycker man att det här är… det här är en förvrängd version för att passa väst, för att göra väst nöjda, för att få leva i väst.²⁷

Också här går det att se jakten på en tydligare och mindre vek värld. Det liknar på många sätt hur andra som dras till extrema våldsbejakande grupperingar har argumenterat. Återigen framstår majoritetssamhället som mjukt och vanliga muslimer som ryggradslösa. Det man söker är helt enkelt en lite hårdare, men tydligare värld, där rätt är rätt och fel är fel, och där en berättigad vrede kan användas för att göra upp med fel och brister i majoritetssamhället.

Detta anknyter till den bild som finns av dem som sökt sig till IS. I samtal och korrespondens med några av dem som under 2010-talet reste till Syrien för att ansluta sig till IS ger Sara Johansson, forskare i socialt arbete, en bild av motiven bakom resenärernas beslut.²⁸ Här finns lockelsen till det aggressiva och destruktiva våldet. Johansson citerar en av sina informanter som säger:

Shia är det värsta hotet mot islam. […] De enda jag skulle kunna åka ner och döda direkt, det är shia.²⁹

Men vreden tar sig också andra uttryck. Flera av dem som åkte ner vittnar om vad de tycker är en rättfärdig vrede och en längtan efter att göra rätt. De hänvisar till ”högre och ädlare” moraliska värden och plikten att stå upp emot orättvisor:

Medan du skrattade hemma och käkade pizza så händer detta. Islam säger att en muslim måste stå emot förtryck och försvara svaga, fattiga och de som inte kan ta hand om sig själva.³⁰

Här görs, precis som inom den högerextrema rörelsen, vreden till en dygd, och därmed till en högre plikt. Att inte kämpa, med våld och berättigad vrede, mot orättvisor (som i det här fallet också kan vara andra sätt att tolka islam) är att göra orätt. Att ägna sig åt våld och hänge sig åt vrede är bättre än att vara likgiltig och därmed ignorera Gud.

Vreden som dygd

Akilles, Eric och Isa är arga, men det är bara Akilles som idag framstår som en hjälte. Vrede är – trots att vi lever på en våldsam planet – en dödssynd och betraktas så också i vår tid. Men det finns fickor av vårt samhälle där vreden istället har förvandlats till en dygd, och där den omhuldas och värnas. Detta gäller inte minst inom de våldsbejakande extremistiska miljöerna.

I dessa miljöer finns det flera exempel på hur vreden i form av våld hyllas. Men vreden är för några av de här miljöerna också själva kärnan i det som de ägnar sig åt. Vreden är både mål och medel. Både våldsbejakande islamister och vit makt-rörelsen hyllar kampen och våldet. Ett gott samhälle kan enligt dem inte förverkligas utan kamp och strid, och de har tagit på sig att ägna sig åt denna strid. På sätt och vis blir kampen i båda organisationerna helig och den vrede som annars betraktas som normbrytande och fel blir därmed en dygd.

I forskningen om våldsbejakande extremism kan vi emellertid också se att de som lockas till de här grupperna – oavsett om det är gatugäng eller samhällsomstörtande organisering – redan tidigt är våldsbelastade. De lockas helt enkelt av en miljö där vrede och våldsamhet bejakas. På så sätt fångar miljöerna upp en vrede som majoritetssamhället fördömer.

Akilles, som i Iliadens inledning framställs som så arg, har längre fram i berättelsen ett samtal med fadern till den fiende han dödat, vilket får honom att mjukna, och ibland ses just detta som tecken på hans hjältestatus. Å andra sidan är det uppenbart att samhället, trots att det på ytan tar avstånd från vreden, också göder den och hyllar den. Så görs som vi sett i Bibeln och så sker idag, när vi hyllar den goda kampen.

För även i majoritetssamhället kan vreden i vissa sammanhang ses som grunden och bränslet till rättfärdig kamp. Se till exempel på Ingrid Sjöstrands dikt från 1979, som allt sedan dess använts både i fredsrörelsen och inom #metoo:

Elda under din vrede

med maktens nyheter

Dämpa inte din smärta

över livet

som stjäls ifrån oss

Trösta inte din sorg

över världen

som våldtas

inför våra ögon

Elda under din vrede³¹

Också en sådan uppmaning säger något om dödssynden vrede i vår tid.

Noter

Christofer Edling vill tacka Myndigheten för samhällsskydd och beredskap samt Marianne och Marcus Wallenbergs stiftelse för forsknings-finansiering.

1. Amir Rostami, Hernan Mondani, Christoffer Carlsson, Joakim Sturup, Jerzy Sarnecki & Christofer Edling, Våldsbejakande extremism och organiserad brottslighet i Sverige, Forskningsrapport 2018:4, Stockholm: Institutet för framtidsstudier, 2018, s. 66.

2. Homeros, Iliaden, övers. Erland Lagerlöf, Stockholm: Atlantis/ Svenska Akademien, 2012.

3. Robert A. F. Thurman, The Seven Deadly Sins: Anger, New York: Oxford University Press, 2005, s. 12.

4. Hanna Bäck & Andrej Kokkonen, ”Affektiv polarisering bland riksdagsledamöterna”, i Patrik Öhberg, Henrik Oscarsson & Jakob Ahlbom (red.), Folkviljans förverkligare, Göteborg: Statsvetenskapliga institutionen, Göteborgs universitet, 2022.

5. Stanford Lyman, The Seven Deadly Sins: Society and Evil, New York: St. Martin’s Press, 1978.

6. Om forskargruppen, där Christofer Edling ingår, se vidare Rostami m.fl. 2018.

7. ”What Is the World’s Emotional Temperature?”, Gallup 2021, https://news.gallup.com/interactives/248240/global-emotions.aspx.

8. ”Happiest Countries in the World 2021”, https://worldpopulationreview.com/country-rankings/happiest-countries-in-the-world.

9. Den positiva trenden mot ökad demokratisering däremot tycks inte bara ha avstannat utan vänt tillbaka till 1989 års nivå. Av EU:s 27 medlemsländer utvecklas sex i en autokratisk riktning och idag lever 70 % av världens befolkning i en diktatur. Det finns helt enkelt tydliga tecken på att vi går mot sämre tider. Se Vanessa A. Boese, Nazifa Alizada, Martin Lundstedt, Kelly Morrison, Natalia Natsika, Yuko Sato, Hugo Tai & Staffan I. Lindberg, Autocratization Changing Nature? Democracy Report 2022, Varieties of Democracy Institute 2022, https://www.v-dem.net/publications/democracy-reports/.

10. T.ex. Lars Chittka, The Mind of a Bee, Princeton: Princeton University Press, 2022.

11. Jens Ljunggren, Den uppskjutna vreden: Socialdemokratisk känslopolitik från 1880- till 1980-talet, Lund: Nordic Academic Press, 2015.

12. Se Rostami m.fl. 2018 för en redogörelse av begränsningar och möjligheter med data samt forskningsetiska överväganden.

13. Hernan Mondani & Amir Rostami, ”Criminal nomads: The role of multiple memberships in the criminal collaboration network between Hells Angels MC and Bandidos MC”, Global Crime, vol. 23, nr 2, 2022, s. 193–215. Här avses med mc-gäng det som på engelska betecknas outlaw motorcycle gangs, dvs. grupperingar för vilka ett explicit utanförskap från majoritetssamhället är ett mål i sig.

14. Amir Rostami, Joakim Sturup, Hernan Mondani, Pia Thevselius, Jerzy Sarnecki & Christofer Edling, ”The Swedish Mujahideen: An Exploratory Study of 41 Swedish Foreign Fighters Deceased in Iraq and Syria”, Studies in Conflict & Terrorism, vol. 43, nr 5, 2020, s. 382–395.

15. Rostami m.fl. 2018.

16. Pete Simi, Steven Windisch, Daniel Harris & Gina Ligon, ”Anger From Within: The Role of Emotions in Disengagement From Violent Extremism”, Journal of Qualitative Criminal Justice & Criminology, vol. 7, nr 2, 2019.

17. Sébastien Tutenges & Sveinung Sandberg, ”Street Culture Meets Extremism: How Muslims Involved in Street Life and Crime Oppose Jihadism”, The British Journal of Criminology, vol. 62, 2022, s. 1502– 1517.

18. Tutenges & Sandberg, s. 1508.

19. Ester Pollack, ”Våld och extremism i svensk press, 1990–2019”, i Amir Rostami & Jerzy Sarnecki (red.), Det svenska tillståndet: En antologi om brottsutvecklingen i Sverige, Lund: Studentlitteratur, 2022.

20. Christer Mattsson & Heléne Lööw, ”’Kampen som livsform’: Nationalsocialism, fascism och våld – en historisk översikt”, i Amir Rostami & Jerzy Sarnecki (red.), Det svenska tillståndet: En antologi om brottsutvecklingen i Sverige, Lund: Studentlitteratur, 2022.

21. Mattsson & Lööw 2022, s. 380.

22. Rostami m.fl. 2018, s. 66.

23. Tore Bjørgo, ”Dreams and disillusionment: Engagement in and disengagement from militant extremist groups”, Crime, Law and Social Change, vol. 55, nr 4, 2011, s. 277–285.

24. Rostami m.fl. 2018, s. 71.

25. Domarboken 2:13–14.

26. Mohammad Fazlhashemi,”Takfirism”, i Christofer Edling & Amir Rostami (red.), Våldsbejakande extremism: En forskarantologi, SOU 2017:67, s. 55.

27. Rostami m.fl. 2018, s. 67.

28. Sara Johansson, Mellan orten och kalifatet: En studie om utresandefenomenet, Örebro: Örebro Studies in Social Work 26, 2022.

29. Johansson 2022, s. 347.

30. Johansson 2022, s. 345.

31. Ingrid Sjöstrand, ”Elda under din vrede”, i Det blåser en sol, Stockholm: Författarförlaget, 1979.

Riksbankens Jubileumsfond:
främjar, inspirerar och deltar

Riksbankens Jubileumsfond (RJ) är en fristående stiftelse, som har till ändamål att främja humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning i Sverige. Stiftelsen bildades genom ett beslut i riksdagen 1964, då en donation från Sveriges riksbank godkändes och stadgarna fastställdes. Jubileumsfondens tillkomst var en del av 300-årsfirandet av världens äldsta ännu verksamma centralbank, i vilket även ekonomipriset till Alfred Nobels minne och bankhuset vid Brunkebergstorg ingick. Med bildandet av en stiftelse önskade riksdag och riksbank gagna ett angeläget nationellt ändamål: vetenskaplig forskning med anknytning till Sverige.

I mer än 50 år har stiftelsen nu främjat forskning inom humaniora och samhällsvetenskap. 2022 uppgick det sammanlagda stödet för forskning och samverkan till omkring 500 miljoner kronor. Hundratals forskare inom dessa fält har fått bidrag för att genomföra forskning, bygga upp infrastrukturer och nätverk, knyta nya kontakter och delta i såväl konferenser och seminarier som i den offentliga debatten.

RJ 2023

Dödssynderna i vår tid

Redaktör: Jenny Björkman

Redaktionsråd: Ingrid Elam, Lisa Irenius,
Sven Anders Johansson